﻿YEOA-EXFEDITIONEN 
  S 
  VETENSKAPLIGA 
  AllBETES. 
  10 
  

  

  (hvilken 
  fryser 
  först 
  vid 
  en 
  temperatur 
  under 
  — 
  17°) 
  fy 
  Ida 
  

   blåsorna 
  flytta 
  sig 
  tydligen 
  småningom 
  från 
  isens 
  inre 
  till 
  isens 
  

   yta. 
  Isen 
  blir 
  på 
  detta 
  sätt 
  småningom, 
  utan 
  att 
  dess 
  ut- 
  

   seende 
  förändras, 
  nästan 
  saltfri. 
  Denna 
  förändring 
  försiggår 
  

   redan 
  vid 
  en 
  ganska 
  låg 
  temperatur 
  och 
  synes 
  mig 
  vara 
  en 
  

   märklig 
  fingervisning 
  rörande 
  det 
  sätt, 
  på 
  hvilket 
  en 
  mängd 
  

   bergarter 
  metamorfoserats 
  ; 
  

  

  att 
  det 
  flödvatten, 
  som 
  vid 
  stark 
  köld 
  bibehåller 
  sig 
  

   på 
  isens 
  yta, 
  håller 
  betydligt 
  mer 
  salt 
  än 
  hafs 
  vattnet; 
  och 
  

   slutligen 
  

  

  att 
  de 
  saltutvittringar, 
  som 
  träffas 
  på 
  isen 
  i 
  polarhafven. 
  

   och 
  som 
  isynnerhet 
  af 
  ryska 
  resande 
  omnämnas 
  under 
  namn 
  

   af 
  rassol, 
  icke 
  utgöra 
  rent 
  koksalt, 
  utan 
  ett 
  vattenhaltigt 
  dubbel- 
  

   salt 
  af 
  klormagnesium 
  och 
  klornatrium. 
  Detta 
  salt 
  bildar 
  un- 
  

   der 
  sträng 
  köld 
  vackra 
  effiorescenser 
  på 
  nyfrusen 
  is. 
  Det 
  

   smälter 
  i 
  sitt 
  kristallvatten 
  redan 
  vid 
  — 
  8°. 
  Prof 
  äro 
  hem- 
  

   tagna 
  för 
  dess 
  fullständiga 
  analysering. 
  

  

  I 
  hufvudsaken 
  öfverensstämma 
  de 
  resultat, 
  till 
  hvilka 
  vi 
  

   kommit 
  och 
  hvilka 
  vi 
  framdeles 
  skola 
  i 
  större 
  utförlighet 
  med- 
  

   dela, 
  med 
  dr 
  Raes 
  erfarenhet 
  och 
  med 
  dr 
  Walkers 
  förträffliga 
  

   undersökningar 
  under 
  M:c 
  Clintocks 
  resa 
  med 
  Fox 
  1857 
  — 
  59. 
  

   Dock 
  har 
  dr 
  Walker 
  icke 
  märkt 
  den 
  betydliga 
  olikhet, 
  som 
  

   äger 
  rum 
  i 
  hafssaltens 
  och 
  effiorescensernas 
  sammansättning, 
  

   och 
  deraf 
  kommit 
  till 
  en 
  efter 
  min 
  tanke 
  oriktig 
  uppfattning 
  

   af 
  det 
  Sätt, 
  på 
  hvilket 
  den 
  salta 
  isen 
  blir 
  saltfri. 
  Han 
  tror 
  

   nämligen, 
  att 
  isens 
  saltartade 
  beståndsdelar 
  utpressas 
  vid 
  isens 
  

   sammandragning 
  i 
  köld. 
  Häraf 
  skulle 
  följa, 
  att 
  isens 
  rening 
  

   skulle 
  försiggå 
  fortast 
  i 
  stark 
  köld, 
  och 
  att 
  några 
  nya 
  förän- 
  

   dringar 
  icke 
  skulle 
  inträffa 
  i 
  isens- 
  salthalt 
  efter 
  det 
  den 
  en 
  

   gång 
  varit 
  utsatt 
  för 
  ett 
  frostmaximum. 
  Yi 
  tro 
  tvärtom, 
  att 
  

   isen 
  hastigast 
  blir 
  saltfri 
  vid 
  en 
  temperatur 
  af 
  nära 
  — 
  0°, 
  

   emedan 
  de 
  saltvattenhaltiga 
  blåsorna 
  då 
  ha 
  lättast 
  att 
  äta 
  sig 
  

   ut, 
  eller 
  att 
  minskningen 
  af 
  isens 
  salthalt 
  fortgår 
  oaf 
  brutet, 
  

   så 
  länge 
  någon 
  osmält 
  is 
  finnes 
  qvar. 
  

  

  Isens 
  sönderfrysning. 
  

  

  Under 
  inflytande 
  af 
  solvärmen 
  om 
  sommarn 
  äger 
  en 
  smält- 
  

   ningsprocess 
  rum 
  ej 
  allenast 
  på 
  ytan, 
  utan 
  äfven 
  i 
  det 
  inre 
  af 
  

   den 
  gamla 
  isen, 
  som 
  på 
  detta 
  sätt 
  blir 
  uppfyld 
  med 
  talrika 
  

   små, 
  vattenhaltiga 
  hålrum. 
  Då 
  vattnet 
  "upptager 
  en 
  större 
  vo- 
  

   lym 
  i 
  frusen 
  än 
  flytande 
  form, 
  äro 
  dessa 
  i 
  regeln 
  endast 
  ofull- 
  

  

  