﻿110 
  NORDENSKIÖLD, 
  RAPPORTER 
  TILL 
  OSCAR 
  DICKSON. 
  

  

  tre 
  renar, 
  hvilken 
  handel 
  dock 
  på 
  grund 
  af 
  vår 
  hastiga 
  afresa 
  

   icke 
  kunde 
  blifva 
  utaf. 
  

  

  I 
  de 
  djupa 
  dalarne 
  mellan 
  bergen 
  lågo 
  ännu 
  betydliga 
  

   snödrifvor, 
  men 
  något 
  spår 
  till 
  isbräer 
  såg 
  man 
  här 
  icke. 
  Jag- 
  

   ar 
  dock 
  öfvertygad 
  om, 
  att 
  dalarne 
  och 
  fjordarne 
  här 
  en 
  gång 
  

   varit 
  isfylda, 
  ehuru 
  till 
  följd 
  af 
  trakytens 
  lösa 
  beskaffenhet 
  

   alla 
  slipade 
  berghällar 
  länge 
  sedan 
  blifvit 
  söndergrusade 
  och 
  

   alla 
  moräner 
  jämnade 
  med 
  marken. 
  Antagligt 
  är 
  till 
  och 
  med, 
  

   att 
  istäcket 
  en 
  gång 
  sträckt 
  sig 
  åt 
  vester, 
  ända 
  bort 
  till 
  gran- 
  

   skapet 
  af 
  Anadyrs 
  mynning 
  och 
  åt 
  nordost 
  till 
  S:t 
  Lawrence 
  

   bay, 
  och 
  att 
  derför 
  södra 
  delen 
  af 
  Tschuktsch-halfön 
  fordom 
  

   haft 
  att 
  uppvisa 
  en 
  liten 
  inlandsis. 
  

  

  Den 
  31 
  juli 
  på 
  eftermiddagen 
  fäldes 
  ankar 
  vid 
  NO 
  stranden 
  

   af 
  S:t 
  Lawrence-ön 
  eller 
  som 
  tschuktscherna 
  kalla 
  den 
  Engnä. 
  

   Ett 
  stycke 
  öster 
  om 
  Senjavin-sundet 
  sågo 
  vi 
  drifis 
  för 
  sista 
  

   gången. 
  Öfver 
  hufvud 
  är 
  den 
  ismängd, 
  som 
  af 
  polarströmmen 
  

   föres 
  ned 
  genom 
  Berings 
  sund, 
  ytterst 
  obetydlig, 
  och 
  hufvud- 
  

   massan 
  af 
  den 
  is, 
  som 
  man 
  om 
  våren 
  möter 
  på 
  asiatiska 
  sidan 
  

   af 
  Berings-hafvet, 
  är 
  tydligen 
  bildad 
  vid 
  kusterna. 
  Vi 
  sågo 
  

   derför 
  äfven 
  här 
  ej 
  ett 
  enda 
  isberg, 
  utan 
  all 
  is, 
  som 
  vi 
  mötte, 
  

   utgjordes 
  af 
  jämn 
  och 
  sönderfrätt 
  årsis. 
  

  

  Engnä 
  bildar 
  den 
  största 
  ön 
  i 
  hafvet 
  mellan 
  Aleutiska 
  

   öarne 
  och 
  Berings 
  sund. 
  Den 
  ligger 
  närmare 
  Asien 
  än 
  Amerika, 
  

   men 
  anses 
  tillhöra 
  denna 
  senare 
  verldsdel, 
  och 
  den 
  afträddes 
  

   derför 
  samtidigt 
  med 
  Alaska 
  af 
  Ryssland 
  till 
  Nordamerikas 
  

   Förenta 
  stater. 
  Den 
  är 
  bebodd 
  af 
  ett 
  fåtal 
  eskimåfamiljer, 
  

   hvilka 
  dock 
  stå 
  så 
  mycket 
  i 
  beröring 
  med 
  sina 
  grannar 
  på 
  

   asiatiska 
  sidan, 
  att 
  de 
  i 
  sitt 
  språk 
  upptagit 
  några 
  tschuk- 
  

   tschiska 
  ord. 
  Drägten 
  är 
  äfven 
  snarlik 
  tschuktschernas, 
  med 
  

   undantag 
  att 
  man 
  i 
  brist 
  på 
  renskinn 
  begagnar 
  peskar 
  af 
  

   murmeldjur- 
  och 
  fogelskinn. 
  Deras 
  regnrockar 
  af 
  tarmskinn 
  

   hafva 
  samma 
  snitt 
  som 
  tschuktschernas, 
  men 
  äro 
  mera 
  ut- 
  

   sirade. 
  Liksom 
  tschuktscherna 
  gingo 
  de 
  om 
  sommarn 
  bar- 
  

   hufvade, 
  männen 
  med 
  det 
  svarta 
  tagellika 
  håret 
  klippt 
  intill 
  

   roten, 
  med 
  undantag 
  af 
  en 
  smal 
  krans 
  rundt 
  om 
  hårfästet, 
  

   qvinnorna 
  med 
  flätadt 
  och 
  perlbeprydt 
  hår. 
  Qvinnorna 
  gingo 
  

   ofta 
  barfota 
  och 
  nästan 
  alltid 
  med 
  nakna 
  ben. 
  De 
  voro 
  väl- 
  

   växta 
  och 
  många 
  sågo 
  rätt 
  bra 
  ut, 
  men 
  alla 
  voro 
  obarmhertiga 
  

   tiggerskor. 
  

  

  Sommartälten 
  bestodo 
  af 
  oregelbundna, 
  men 
  ljusa 
  och 
  

   temligen 
  snygga 
  skjul 
  af 
  säl- 
  och 
  tarmskinn. 
  Vinterbostäderna 
  

   tyckas 
  hafva 
  liknat 
  den 
  teckning, 
  som 
  mr 
  Whymper 
  lemnar 
  

   af 
  Jukon-indianernas, 
  d. 
  v. 
  s. 
  de 
  bestå 
  af 
  jordhålor, 
  som 
  upp- 
  

  

  