﻿114 
  NORDENSKIÖLD, 
  RAPPORTER 
  TILL 
  OSCAR 
  DICKSON. 
  

  

  det 
  var 
  stort, 
  halsen 
  kort, 
  men 
  hastigt 
  afsmalnande 
  bakåt. 
  

   Den 
  hade 
  tvänne 
  korta 
  framben, 
  som 
  tvärt 
  afslutade 
  utan 
  fingrar 
  

   eller 
  naglar, 
  men 
  med 
  en 
  mängd 
  korta, 
  tätt 
  hopade 
  borsthår; 
  

   bakben 
  saknades 
  fullkomligt 
  och 
  ersattes 
  af 
  en 
  stjertfena, 
  

   snarlik 
  h 
  valdjurens. 
  Spenarne, 
  som 
  hos 
  hondjuren 
  voro 
  mycket 
  

   mjölkrika, 
  hade 
  sin 
  plats 
  mellan 
  frambenen. 
  Köttet 
  och 
  mjölken 
  

   hade 
  tycke 
  med 
  nötkreaturens, 
  ja 
  de 
  voro 
  till 
  och 
  med 
  enligt 
  

   Stellers 
  utsago 
  bättre 
  än 
  dessas. 
  

  

  Sjökorna 
  voro 
  nästan 
  ständigt 
  sysselsatta 
  med 
  att 
  afbeta 
  

   de 
  vid 
  kusten 
  rikligt 
  förekommande 
  algerna, 
  hvarvid 
  de 
  rörde 
  

   hufvud 
  och 
  hals 
  ungefär 
  som 
  en 
  oxe. 
  De 
  visade 
  härvid 
  stor 
  

   glupskhet 
  och 
  läto 
  sig 
  ej 
  det 
  ringaste 
  störas 
  af 
  menniskors 
  

   närvaro. 
  Man 
  kunde 
  till 
  och 
  med 
  gå 
  och 
  vidröra 
  dem, 
  utan 
  

   att 
  de 
  skrämdes 
  eller 
  brydde 
  sig 
  derom. 
  Mot 
  hvarandra 
  visade 
  

   de 
  stor 
  tillgifvenhet, 
  och 
  då 
  en 
  blifvit 
  harpunerad, 
  gjorde 
  de 
  

   andra 
  otroliga 
  försök 
  att 
  rädda 
  den. 
  

  

  Vid 
  Stellers 
  dervaro 
  betade 
  dessa 
  djur, 
  samlade 
  såsom 
  nöt- 
  

   kreatur 
  i 
  stora 
  hjordar, 
  öfverallt 
  längs 
  stränderna. 
  Af 
  Steller 
  

   och 
  hans 
  följeslagare 
  dödades 
  ett 
  stort 
  antal. 
  Sedermera 
  ut- 
  

   gjorde 
  jagten 
  på 
  dem 
  en 
  vigtig 
  näringsgren 
  för 
  de 
  rys- 
  

   sar, 
  som 
  från 
  Kamtschatka 
  seglade 
  till 
  de 
  Aleutiska 
  öarne. 
  

   Hundratals 
  dödades 
  årligen, 
  och 
  de 
  utrotades 
  snart, 
  då 
  deras 
  

   förekomst, 
  om 
  man 
  undantager 
  ett 
  eller 
  annat 
  djur, 
  som 
  farit 
  

   vill, 
  redan 
  vid 
  den 
  tiden 
  var 
  inskränkt 
  till 
  Bering-ön. 
  Enligt 
  

   hvad 
  Middendorff 
  anför 
  ur 
  de 
  mycket 
  omsorgsfulla 
  undersök- 
  

   ningar, 
  som 
  de 
  berömde 
  akademikerna 
  v. 
  Baer 
  och 
  Brandt 
  

   anstalt, 
  skulle 
  sjökon 
  ej 
  hafva 
  blifvit 
  sedd 
  före 
  Stellers 
  tid 
  1741, 
  

   och 
  den 
  sista 
  skulle 
  hafva 
  blifvit 
  dödad 
  1768. 
  Under 
  de 
  många 
  

   förfrågningar 
  jag 
  gjorde 
  hos 
  infödingarne 
  fick 
  jag 
  dock 
  be- 
  

   stämda 
  underrättelser 
  derom, 
  att 
  sjökon 
  dödats 
  ännu 
  senare. 
  

   En 
  »kreol» 
  (d. 
  v. 
  s. 
  blandning 
  af 
  ryss 
  och 
  aleut), 
  som 
  nu 
  var 
  

   67 
  år, 
  af 
  förståndigt 
  utseende 
  och 
  vid 
  fullgoda 
  själsförmögen- 
  

   heter, 
  sade, 
  att 
  hans 
  far 
  dött 
  1847 
  vid 
  88 
  års 
  ålder. 
  Fadren 
  

   var 
  från 
  Wolhynien 
  och 
  hade 
  vid 
  18 
  års 
  ålder 
  kommit 
  till 
  

   Bering-ön, 
  således 
  1777. 
  De 
  två 
  eller 
  tre 
  första 
  åren 
  (således 
  in- 
  

   till 
  1779 
  eller 
  1780) 
  af 
  hans 
  dervaro 
  hade 
  man 
  ännu 
  dödat 
  sjökor, 
  

   medan 
  de 
  vid 
  lågvatten 
  betade 
  alger. 
  Man 
  hade 
  endast 
  spisat 
  

   hjertat 
  och 
  användt 
  huden 
  till 
  bajdarer. 
  Till 
  följd 
  af 
  dennas 
  tjock- 
  

   lek 
  klöfs 
  den 
  i 
  tvänne 
  delar. 
  Två 
  således 
  klufna 
  hudar 
  hade 
  åt- 
  

   gått 
  till 
  en 
  bajdar 
  af 
  20 
  fots 
  längd, 
  7 
  1 
  ' 
  2 
  fots 
  bredd 
  och 
  3 
  fots 
  

   djup. 
  Efter 
  den 
  tiden 
  hade 
  man 
  icke 
  dödat 
  några 
  af 
  dessa 
  djur. 
  

  

  Man 
  misstänker 
  dock, 
  att 
  en 
  sjöko 
  visat 
  sig 
  ännu 
  senare 
  

   vid 
  ön. 
  Tvänne 
  »kreoler», 
  Feodor 
  Mertchenin 
  och 
  Stepnoff, 
  

  

  