﻿116 
  NORDENSKIÖLD, 
  RAPPORTER 
  TILL 
  OSCAR 
  DIOKSON. 
  

  

  om 
  det 
  i 
  marken 
  stuckna 
  spettet 
  stött 
  mot 
  en 
  sten, 
  en 
  träbit 
  

   eller 
  ett 
  benstycke. 
  

  

  Till 
  följd 
  af 
  deras 
  hårda 
  elfenbenslika 
  beskaffenhet 
  använ- 
  

   das 
  Rhytina-refbenen 
  af 
  infödingarne 
  till 
  skoning 
  på 
  släd- 
  

   medarne 
  och 
  till 
  bensniderier. 
  De 
  äro 
  derför 
  redan 
  i 
  stor 
  skala 
  

   förbrukade 
  och 
  sällsyntare 
  än 
  andra 
  ben. 
  Fingerbenen 
  tyckas 
  

   i 
  de 
  flesta 
  fall 
  redan 
  vara 
  alldeles 
  förstörda 
  och 
  likaså 
  de 
  

   yttersta 
  svanskotorna. 
  

  

  Det 
  enda 
  större 
  djur, 
  h 
  vilket 
  fortfarande 
  förekommer 
  på 
  

   ön 
  i 
  kanske 
  lika 
  stort 
  antal 
  som 
  på 
  Stellers 
  tid, 
  är 
  sjöbjörnen 
  

   (Otaria 
  ursina). 
  Afven 
  den 
  hade 
  redan 
  minskats 
  så, 
  att 
  års- 
  

   utbytet 
  endast 
  utgjorde 
  en 
  obetydlighet, 
  då 
  Alaska-kompaniet, 
  

   mot 
  afgift 
  till 
  tyska 
  kronan 
  af, 
  om 
  jag 
  minnes 
  rätt, 
  2 
  rub. 
  för 
  

   dödadt 
  djur, 
  erhöll 
  enerätt 
  på 
  jagten 
  och 
  denna 
  med 
  anled- 
  

   ning 
  häraf 
  blef 
  på 
  ett 
  mera 
  ändamålsenligt 
  sätt 
  ordnad. 
  För 
  

   vissa 
  tider 
  af 
  året 
  äro 
  djuren 
  nu 
  helt 
  och 
  hållet 
  fridlysta. 
  

   Antalet 
  djur 
  som 
  skall 
  dödas 
  bestämmes 
  på 
  förhand, 
  liksom 
  

   jordbrukaren 
  om 
  hösten 
  vid 
  slagttiden 
  plägar 
  göra 
  med 
  sin 
  

   boskapshjord. 
  Sedan 
  detta 
  skett 
  utväljas, 
  så 
  godt 
  som 
  det 
  i 
  

   hast 
  ske 
  kan, 
  de 
  till 
  döden 
  dömda, 
  hvarvid 
  djur 
  med 
  dåliga 
  

   skinn 
  samt 
  honor 
  och 
  ungar 
  skonas. 
  

  

  De 
  talrika 
  skaror 
  af 
  sjöbjörnar, 
  som 
  träffas 
  vid 
  Bering-öns 
  

   och 
  Koppar-öns 
  stränder, 
  behandlas 
  således 
  nära 
  nog 
  som 
  en 
  

   hjord 
  af 
  tamdjur. 
  Detta 
  kan 
  endast 
  ske 
  derigenom, 
  att 
  dessa 
  

   djur 
  hafva 
  för 
  vana 
  att 
  tillbringa 
  några 
  månader 
  af 
  året 
  nästan 
  

   utan 
  afbrott 
  1 
  och 
  utan 
  att 
  spisa 
  någon 
  föda 
  på 
  vissa 
  från 
  

   dessa 
  öar 
  i 
  hafvet 
  utskjutande 
  lågnäs. 
  De 
  samlas 
  här 
  i 
  

   hundratusental 
  i 
  tätt 
  packade 
  flockar 
  på 
  stranden. 
  På 
  dessa 
  

   ställen 
  är 
  det 
  strängeligen 
  förbjudet 
  att 
  jaga 
  djuret 
  eller 
  störa 
  

   det 
  i 
  dess 
  hvila 
  utan 
  särskildt 
  tillstånd 
  af 
  byns 
  fogde, 
  hvilken 
  

   utses 
  bland 
  de 
  på 
  stället 
  bosatta 
  aleuterna. 
  När 
  ett 
  antal 
  sjö- 
  

   björnar 
  skall 
  dödas, 
  omringas 
  en 
  flock 
  af 
  en 
  tillräcklig 
  jägar- 
  

   skara 
  och 
  jagas 
  med 
  käppar 
  upp 
  i 
  gräset 
  ett 
  st} 
  7 
  eke 
  från 
  stran- 
  

   den. 
  Derpå 
  bortjagas 
  honor 
  och 
  ungar 
  och 
  de 
  hanar, 
  hvilkas 
  

   pels 
  är 
  oduglig. 
  De 
  öfriga 
  döfvas 
  först 
  med 
  ett 
  slag 
  på 
  nosen 
  

   och 
  stickas 
  sedan 
  med 
  knif. 
  

  

  Åtföljda 
  af 
  byns 
  fogde, 
  en 
  svarthårig 
  stammande 
  aleut, 
  

   och 
  »kosacken», 
  en 
  ung 
  hygglig 
  och 
  artig 
  man, 
  som 
  vid 
  hög- 
  

   tidliga 
  tillfällen 
  bar 
  en 
  sabel 
  af 
  nära 
  nog 
  sin 
  egen 
  längd, 
  men 
  

   som 
  för 
  öfrigt 
  ej 
  på 
  ringaste 
  sätt 
  motsvarade 
  den 
  af 
  roman- 
  

   och 
  skådespelsförfattarne 
  antagna 
  kosacktypen, 
  besökte 
  några 
  

  

  1 
  Vid 
  ett 
  långvarigt, 
  våldsamt 
  regn 
  skola 
  många 
  af 
  djuren 
  söka 
  skydd 
  

   i 
  hafvet, 
  men 
  återvända 
  då 
  regnet 
  upphört. 
  

  

  