﻿VEGA-EXPEDITIOKEKS 
  VETENSKAPLIGA 
  ARBETES. 
  119 
  

  

  öfre 
  slätten, 
  der 
  de 
  öfverallt 
  hade 
  utgräft 
  korta, 
  djupa 
  och 
  

   ovanligt 
  breda, 
  med 
  två 
  öppningar 
  försedda 
  gångar 
  att 
  sofva 
  i. 
  

   Derifrån 
  flögo 
  de 
  vid 
  vår 
  ankomst 
  i 
  stora 
  skaror 
  fram 
  och 
  

   åter 
  till 
  det 
  närbelägna 
  hafvet. 
  Deras 
  mängd 
  var 
  nästan 
  jäm- 
  

   förlig 
  med 
  alkornos 
  i 
  de 
  arktiska 
  fogelbergen. 
  Tejstarne 
  och 
  

   skarfvarne 
  höllo 
  till 
  på 
  klipporna 
  i 
  fjärområdet. 
  

  

  »De 
  ryggradslösa 
  landdjurens 
  antal 
  uppgår 
  till 
  kanske 
  30 
  

   arter. 
  Talrikast 
  äro 
  Machilis, 
  Vitrina, 
  Lithöbias, 
  Talitrus, 
  några 
  

   tvåvingar 
  och 
  skalbaggar. 
  De 
  lefde 
  alla 
  på 
  strandens 
  inre 
  

   bälte, 
  der 
  marken 
  var 
  ovanligt 
  fuktig.» 
  

  

  Bering-ön 
  skulle 
  utan 
  svårighet 
  kunna 
  föda 
  stora 
  boskaps- 
  

   hjordar, 
  kanske 
  lika 
  talrika 
  som 
  de 
  hjordar 
  af 
  sjökor, 
  som 
  

   fordom 
  betade 
  vid 
  dess 
  stränder. 
  Sjökon 
  hade 
  för 
  öfrigt 
  valt 
  

   sin 
  betesplats 
  med 
  urskilning, 
  i 
  det 
  att 
  hafvet 
  här, 
  enligt 
  dr 
  

   Kjellman, 
  är 
  ett 
  af 
  de 
  algrikaste 
  i 
  verlden. 
  Hafsbottnen 
  be- 
  

   täckes 
  på 
  gynsamt 
  belägna 
  ställen 
  af 
  60 
  till 
  100 
  fot 
  höga 
  alg- 
  

   skogar, 
  hvilka 
  äro 
  så 
  täta, 
  att 
  skrapan 
  med 
  svårighet 
  tränger 
  

   ned 
  i 
  dem, 
  en 
  omständighet 
  som 
  mycket 
  försvårade 
  dragg- 
  

   ningarne. 
  Vissa 
  af 
  algerna 
  användas 
  af 
  infödingarne 
  till 
  föda. 
  

  

  Det 
  näs, 
  der 
  sjöbjörnar 
  företrädesvis 
  hafva 
  sitt 
  tillhåll, 
  är 
  

   ungefär 
  20 
  kilometer 
  aflägset 
  från 
  byn. 
  Vi 
  reste 
  dit 
  med 
  livar 
  

   sin 
  släde, 
  förspänd 
  med 
  omkring 
  tio 
  hundar. 
  Under 
  denna 
  

   färd 
  blefvo 
  vi, 
  vid 
  en 
  rast 
  ungefär 
  halfvägs 
  mellan 
  byn 
  och 
  

   fångstplatsen, 
  i 
  tillfälle 
  att 
  deltaga 
  i 
  ett 
  högst 
  egendomligt 
  fiske. 
  

   Raststället 
  var 
  beläget 
  på 
  en 
  jämn 
  grässlätt 
  genomkorsad 
  af 
  

   en 
  mängd 
  smärre 
  bäckar. 
  Dessa 
  voro 
  fulla 
  med 
  flere 
  olika 
  

   fiskarter, 
  deribland 
  en 
  sikart, 
  en 
  liten 
  forell, 
  en 
  medelstor 
  lax 
  

   med 
  nästan 
  hvitt 
  kött, 
  men 
  med 
  purpurröd 
  hudfärg 
  och 
  en 
  

   annan 
  ungefär 
  af 
  samma 
  längd, 
  men 
  mycket 
  bred 
  och 
  med 
  en 
  

   puckel 
  på 
  ryggen. 
  Dessa 
  fåDgades 
  lätt. 
  Man 
  tog 
  dem 
  med 
  

   händerna, 
  harpunerade 
  dem 
  med 
  vanliga 
  oskodda 
  käppar 
  eller 
  

   andra 
  träbitar, 
  högg 
  dem 
  med 
  knifven, 
  tog 
  dem 
  med 
  insekt- 
  

   håfven 
  o. 
  s. 
  v. 
  Andra 
  laxarter 
  med 
  högrödt 
  kött 
  finnas 
  i 
  öns 
  

   större 
  floder. 
  Vi 
  erhöllo 
  här 
  för 
  en 
  obetydlighet 
  en 
  välkom- 
  

   men 
  omvexling 
  i 
  den 
  konservföda, 
  vid 
  hvilken 
  vi 
  länge 
  sedan 
  

   hunnit 
  blifva 
  utledsna. 
  

  

  Dessutom 
  erhöll 
  expeditionen 
  som 
  gåfva 
  af 
  Alaska-kompa- 
  

   niet 
  ett 
  fett 
  och 
  ypperligt 
  nötkreatur, 
  mjölk 
  och 
  några 
  andra 
  

   förfriskningar, 
  och 
  jag 
  kan 
  ej 
  nog 
  prisa 
  den 
  välvilja 
  vi 
  här 
  

   rönte 
  såväl 
  af 
  den 
  ryske 
  embetsmannen 
  Grebnitski, 
  en 
  ifrig 
  

   och 
  skicklig 
  idkare 
  af 
  naturforskning, 
  som 
  af 
  Alaska-kom- 
  

   paniets 
  tjenstemän 
  och 
  alla 
  andra 
  på 
  ön 
  bosatta 
  personer 
  med 
  

   hvilka 
  vi 
  kommo 
  i 
  beröring;. 
  

  

  