﻿238 
  KJELLMAN, 
  VÄXTLIG 
  HETEN 
  PÅ 
  SIBIRIENS 
  NORDKUST. 
  

  

  marken 
  är 
  i 
  saknad 
  af 
  all 
  växtlighet» 
  1 
  , 
  är 
  det 
  icke 
  vid 
  Ishafvets 
  

   strand, 
  utan 
  i 
  de 
  inre 
  mera 
  kontinentalt 
  belägna 
  delarne 
  af 
  

   detta 
  område, 
  som 
  dylika 
  ödemarker 
  äro 
  att 
  finna. 
  

  

  Liksom 
  den 
  innanför 
  liggande 
  tundran 
  2 
  består 
  det 
  nord- 
  

   sibiriska 
  kustlandet 
  af 
  åtskilliga 
  växtfysiognomiska 
  afdelningar, 
  

   hvilka 
  i 
  allmänhet 
  äro 
  temligen 
  skarpt 
  utpräglade. 
  Jag 
  har 
  

   trott 
  mig 
  kunna 
  urskilja 
  sex 
  slags 
  sådana, 
  för 
  hvilka 
  i 
  det 
  föl- 
  

   jande 
  användas 
  benämningarna: 
  rutmark, 
  klippmark, 
  blomster- 
  

   mark, 
  kärrmark, 
  tufmark 
  och 
  sanddyner. 
  De 
  olika 
  intryck, 
  

   som 
  dessa 
  framkalla, 
  betingas 
  oftast 
  genom 
  en 
  olikartad 
  sam- 
  

   mansättning 
  af 
  deras 
  vegetation, 
  men 
  i 
  vissa 
  fall 
  eller 
  till 
  en 
  

   del 
  också 
  genom 
  växttäckets 
  större 
  eller 
  mindre 
  täthet. 
  Vissa 
  

   växtarter 
  äro 
  uteslutande 
  bundna 
  vid 
  en 
  viss 
  vegetationsaf- 
  

   delning 
  och- 
  gifva 
  åt 
  denna 
  dess 
  allmänna 
  utseende, 
  andra 
  

   kunna 
  förekomma 
  öfverallt 
  och 
  allestädes 
  i 
  ungefär 
  lika 
  stor 
  

   mängd, 
  under 
  det 
  åter 
  andra, 
  ehuru 
  de 
  ingå 
  i 
  sammansätt- 
  

   ningen 
  af 
  två 
  eller 
  flere 
  afdelningar, 
  dock 
  företrädesvis 
  till- 
  

   höra 
  en, 
  af 
  h 
  vilken 
  de 
  utgöra 
  en 
  väsentlig 
  beståndsdel. 
  På 
  

   betydliga 
  sträckor 
  är 
  kustlandet 
  beklädt 
  af 
  en 
  på 
  individer 
  

   rik, 
  sammanhängande 
  växtmatta, 
  på 
  andra 
  delar 
  af 
  detsamma 
  

   är 
  växtligheten 
  sparsammare 
  och 
  individfattigare, 
  ej 
  helt 
  och 
  

   hållet 
  täckande 
  marken. 
  

  

  Rutmarken 
  är 
  det 
  nordsibiriska 
  kustlandets 
  växtfattigaste 
  

   del. 
  Dess 
  mest 
  i 
  ögonen 
  fallande 
  drag, 
  hvilket 
  det 
  för 
  den- 
  

   samma 
  föreslagna 
  namnet 
  afser 
  att 
  beteckna, 
  framkallas 
  deraf, 
  

   att 
  dess 
  öfversta, 
  i 
  allmänhet 
  fasta 
  och 
  torra 
  jordlager 
  är 
  

   genom 
  hvarandra 
  korsande 
  sprickor 
  afdeladt 
  i 
  fält 
  eller 
  rutor 
  

   af 
  något 
  vexlande, 
  men 
  oftast 
  obetydlig 
  storlek 
  och 
  af 
  enligt 
  

   regeln 
  sexsidig 
  form. 
  Såsom 
  en 
  vidmaskig 
  florsslöja 
  är 
  den 
  

   sparsamma 
  vegetationen 
  utbredd 
  öfver 
  detta, 
  lemnande 
  betyd- 
  

   liga 
  delar 
  af 
  detsamma 
  obetäckta. 
  Det 
  är 
  endast 
  i 
  sprickorna 
  

   och 
  på 
  rutornas 
  kanter, 
  som 
  den 
  sparsamma 
  växtligheten 
  har 
  

   sitt 
  tillhåll, 
  än 
  uppträdande 
  i 
  spridda, 
  små 
  grupper, 
  än 
  i 
  form 
  

   af 
  oaf 
  brutna 
  smala 
  strimmor, 
  förenade 
  med 
  hvarandra 
  vid 
  

   rutornas 
  hörn. 
  

  

  Rutmarken 
  synes 
  äga 
  en 
  vidsträckt 
  utbredning 
  vid 
  den 
  

   sibiriska 
  ishafskusten. 
  Vid 
  Dicksons 
  hamn 
  fans 
  den; 
  större 
  

   delen 
  af 
  Minin-ön, 
  landet 
  innanför 
  kap 
  Tscheljuskin 
  och 
  stora 
  

   sträckor 
  sydvest 
  om 
  kap 
  Jakan 
  utgjordes 
  af 
  rutmark. 
  Från 
  

   Tajmyr-halföns 
  ishafskust 
  uppgifves 
  den 
  af 
  Middendorff. 
  I 
  sin 
  

  

  1 
  Anf. 
  st, 
  I, 
  s. 
  53 
  

  

  2 
  Middendorff, 
  anf. 
  st. 
  s. 
  729 
  o. 
  följ.; 
  Schmidt, 
  anf. 
  st. 
  s. 
  77— 
  78; 
  Norden- 
  

   skiöld, 
  anf. 
  st. 
  s. 
  63—65; 
  Wrangel, 
  anf. 
  st, 
  I, 
  s. 
  81, 
  183—4, 
  187; 
  II, 
  s. 
  6 
  m. 
  fl. 
  

  

  