﻿244 
  KJELLMAK. 
  VÄXTLIGHETEN 
  PÅ 
  SIBIRIENS 
  NORDKUST. 
  

  

  några 
  Carices 
  och 
  tvänne 
  arter 
  Gramineer: 
  Hierochloa 
  race- 
  

   mosa 
  och 
  Dupontia 
  Fischeri. 
  

  

  Tufmarken. 
  Med 
  detta 
  namn 
  har 
  jag 
  velat 
  beteckna 
  en 
  

   tufvig, 
  till 
  nästan 
  hela 
  sin 
  yta 
  grön, 
  än 
  vågrät, 
  än 
  temligen 
  

   starkt 
  sluttande, 
  delvis 
  fuktig, 
  delvis 
  jämförelsevis 
  torr 
  mark, 
  

   hvilken 
  vid 
  vår 
  öfvervintringsplats 
  intog 
  största 
  delen 
  af 
  det 
  

   tundralika 
  kustlandet 
  och 
  i 
  närheten 
  af 
  tsehuktschbyn 
  Pitle- 
  

   kaj 
  hade 
  en 
  bredd 
  i 
  norr 
  och 
  söder 
  af 
  flere 
  engelska 
  mil. 
  De 
  

   täta, 
  ofta 
  ända 
  till 
  två 
  fot 
  höga 
  tufvorna 
  bildades 
  af 
  Erio- 
  

   phoruni 
  vaginatum 
  och 
  en 
  mellan 
  dess 
  delar 
  inväfd 
  skara 
  af 
  

   mossor, 
  lafvar 
  och 
  några 
  buskarter: 
  små 
  Salices, 
  Empetrum 
  

   nigrum, 
  Rubus 
  Chamsemorus, 
  Yaccinium 
  vitis 
  idsea, 
  Andromeda 
  

   tetragona 
  och 
  Ledum 
  palustre. 
  Mossorna 
  tillhörde 
  hufvud- 
  

   sakligen 
  slägtena 
  Bryum 
  och 
  Polytrichuin; 
  bland 
  lafvarne 
  

   voro 
  Lecanora 
  tartarea, 
  Sphserophorus 
  coralloides, 
  Cetraria 
  

   nivalis, 
  Dactylina 
  arctica 
  och 
  Cladonior 
  de 
  vanligaste. 
  Mellan 
  

   tufvorna 
  utgjordes 
  växttäcket, 
  som 
  öfverallt 
  var 
  samman- 
  

   hängande, 
  af 
  mossor, 
  bland 
  dem 
  utom 
  representanter 
  af 
  de 
  

   förra 
  slägtena 
  äfven 
  Sphagna, 
  och 
  af 
  lafvar, 
  särskildt 
  Cladonia 
  

   vermicularis, 
  samt 
  de 
  ofvannämnda 
  småbuskarne, 
  framför 
  andra 
  

   Vaccinium 
  och 
  Andromeda. 
  Äldre, 
  döda 
  tufvors 
  toppar 
  be- 
  

   kläddes 
  helt 
  och 
  hållet 
  af 
  en 
  gråhvit 
  lafskorpa. 
  Andra 
  växt- 
  

   arter 
  förekommo 
  mycket 
  sparsamt; 
  de 
  vanligaste 
  voro 
  Hiero- 
  

   chloa 
  alpina, 
  Colpodium 
  latifolium, 
  Carex 
  aquatilis, 
  Luzula 
  

   hyperborea, 
  Saxifraga 
  stellaris, 
  en 
  art 
  Gentiana 
  \ 
  Pedicularis 
  

   Langsdorffii 
  2 
  , 
  Nardosmia 
  frigida 
  och 
  Artemisia 
  vulgaris 
  f. 
  Tilesii. 
  

   På 
  många 
  ställen 
  bibehöll 
  tufmarken 
  sitt 
  vanliga 
  utseende 
  

   äfven 
  utefter 
  de 
  laguner 
  och 
  söt 
  vattenssjöar, 
  h 
  vilka 
  till 
  stort 
  

   antal 
  funnos 
  på 
  kustlandet 
  vid 
  öfvervintringsplatsen, 
  men 
  

   ofta 
  öfvergick 
  den 
  dock 
  här 
  i 
  en 
  jämnare 
  nästan 
  tuffri 
  eller 
  

   gles- 
  och 
  lågtufvig 
  mark. 
  Vegetationens 
  sammansättning 
  var 
  

   dock 
  här 
  densamma, 
  på 
  det 
  när 
  att 
  Eriophorum 
  vaginatum 
  

   förekom 
  mera 
  sparsamt 
  och 
  ersattes 
  af 
  andra 
  Cyperaceer, 
  Gra- 
  

   mineer 
  och 
  Juncaceer, 
  såsom 
  Eriophorum 
  angustifolium, 
  Poa 
  

   flexuosa, 
  Glyceria 
  vilfoidea, 
  Carex 
  rariflora 
  och 
  Luzula 
  parvi- 
  

   flora, 
  h 
  varjämte 
  åtskilliga 
  andra 
  dikotyledona 
  örter 
  än 
  de 
  

   förutnämnda, 
  t. 
  ex. 
  Cochlearia 
  fenestrata, 
  Stellaria 
  humifusa, 
  

   Saxifraga 
  cernua 
  och 
  S. 
  rivularis, 
  togo 
  del 
  i 
  vegetationen. 
  

   Denna 
  jämnare 
  gräsmatta 
  afbröts 
  här 
  och 
  der 
  af 
  små, 
  dels 
  

   "bruna 
  och 
  dels 
  gråaktiga 
  fläckar, 
  af 
  hvilka 
  de 
  förra 
  erhöllo 
  

   sin 
  färg 
  af 
  Empetrum 
  nigrum 
  och 
  Ledum 
  palustre, 
  de 
  senare 
  

  

  1 
  Gentiana 
  glauea. 
  

  

  2 
  P. 
  lanata 
  i 
  den 
  följande 
  förteckningen. 
  

  

  