﻿VEGA-EXPEDITIONENS 
  VETENSKAPLIGA 
  ARBETEN. 
  245 
  

  

  af 
  grå 
  lafkrustor, 
  hvilka 
  täckte 
  förtorkade 
  stamdelar 
  af 
  Dia- 
  

   pensia 
  lapponica, 
  Ledum 
  palustre, 
  Andromeda 
  tetragona 
  och 
  

   Salix-buskar. 
  — 
  En 
  växtlighet 
  i 
  sina 
  hufvuddrag 
  lik 
  den 
  på 
  

   dessa 
  gråaktiga 
  fläckar, 
  ehuru 
  något 
  artrikare, 
  men 
  också 
  

   glesare 
  intog 
  krönet 
  af 
  de 
  kullar, 
  hvilka 
  förekommo 
  spridda 
  

   på 
  den 
  ifrågavarande 
  delen 
  af 
  kusten. 
  

  

  Tufmarken, 
  sådan 
  den 
  visade 
  sig 
  invid 
  lagun- 
  och 
  sjö- 
  

   stränderna, 
  hade 
  onekligen 
  mycket 
  tycke 
  med 
  den 
  förut 
  skil- 
  

   drade 
  kärrmarken 
  och 
  torde 
  endast 
  vara 
  en 
  mera 
  utvecklad, 
  

   sydligare 
  form 
  af 
  denna, 
  men 
  då 
  den 
  såväl 
  i 
  sina 
  allmänna 
  

   drag 
  som 
  framförallt 
  i 
  vegetationens 
  sammansättning 
  hade 
  en 
  

   större 
  likhet 
  och 
  öfverensstämmelse 
  med 
  den 
  egentliga, 
  på 
  

   Eriophorum-tufvor 
  rikare 
  tufmarken, 
  i 
  hvilken 
  den 
  också 
  tyd- 
  

   ligen 
  öfvergick, 
  har 
  jag 
  ansett 
  för 
  rättast 
  att 
  betrakta 
  det 
  la- 
  

   gunerna 
  och 
  insjöarne 
  omgifvande 
  jämnare 
  landet 
  såsom 
  tuf- 
  

   och 
  icke 
  såsom 
  kärrmark. 
  Tufmarken 
  i 
  sin 
  helhet 
  motsvaras 
  

   nog 
  icke 
  af 
  kärrmarken. 
  Antagligare 
  synes 
  det 
  mig 
  vara, 
  att 
  

   den 
  på 
  den 
  jämförelsevis 
  sydligt 
  belägna 
  Tschuktsch-halfön 
  er- 
  

   sätter 
  det 
  vestligare 
  och 
  tillika 
  nordligare 
  liggande 
  kustlandets 
  

   rut- 
  och 
  kärrmarker 
  tillsammantagna 
  och 
  sålunda, 
  om 
  mina 
  

   förut 
  gjorda 
  antaganden 
  äro 
  riktiga, 
  på 
  inlandstundran 
  har 
  

   sin 
  motsvarighet 
  i 
  Polytrichum-tundran 
  och 
  vissa 
  sträckor 
  af 
  

   lågtundran. 
  

  

  Sanddynerna. 
  Vid 
  Koljutschin-fjordens 
  mynning 
  utgjor- 
  

   des 
  den 
  yttersta, 
  hafvet 
  närmast 
  liggande 
  delen 
  af 
  kustlandet 
  

   af 
  ett 
  smalt 
  bälte, 
  i 
  allmänhet 
  mycket 
  lågkulliga 
  sanddyner. 
  

   Deras 
  bredd 
  uppgick 
  i 
  allmänhet 
  till 
  100 
  — 
  150 
  och 
  de 
  högsta 
  

   kullarnes 
  höjd 
  till 
  10 
  — 
  15 
  meter. 
  Från 
  den 
  udde, 
  som 
  utskjuter 
  

   öster 
  om 
  nämnda 
  fjords 
  mynning, 
  sträckte 
  sig 
  sanddynerna 
  

   öster 
  ut 
  åtminstone 
  20 
  — 
  30 
  engelska 
  mil. 
  De 
  förekomma 
  äfven 
  

   vester 
  om 
  Koljutschin-fj 
  orden. 
  Wrangel 
  omnämner 
  nämligen 
  

   denna 
  bildning 
  uttryckligen 
  från 
  kusten 
  mellan 
  Irkajpi 
  och 
  

   kap 
  Wankarema, 
  och 
  af 
  hans 
  skildring 
  af 
  kuststräckan 
  mellan 
  

   Irkajpi 
  och 
  Kolyma-rlodens 
  mynning 
  synes 
  framgå, 
  att 
  sand- 
  

   dyner 
  förekomma 
  äfven 
  här 
  mångenstädes 
  *. 
  I 
  närheten 
  af 
  

   vår 
  öfvervintringsplats 
  bildades 
  sanddynernas 
  växtlighet 
  i 
  all- 
  

   mänhet 
  af 
  endast 
  tvänne 
  växtarter 
  : 
  Ammadenia 
  peploides 
  och 
  

   Elymus 
  mollis, 
  af 
  hvilka 
  den 
  senare 
  var 
  den 
  på 
  individer 
  

   rikaste 
  och 
  växtlighetens 
  utseende 
  bestämmande. 
  Ammadenian 
  

   uppträdde 
  i 
  enstaka, 
  torftiga 
  exemplar, 
  och 
  Elymus-mattan 
  var 
  

   på 
  de 
  flesta 
  ställen 
  så 
  gles, 
  att 
  genast 
  vid 
  första 
  ögonkastet 
  

   det 
  ena 
  årsskottet 
  utan 
  svårighet 
  kunde 
  skiljas 
  från 
  det 
  andra. 
  

  

  1 
  Wrangel, 
  anf. 
  st. 
  II, 
  ss. 
  212, 
  101. 
  

  

  