﻿VEGA- 
  EXPEDITIONENS 
  VETENSKAPLIG 
  A 
  ABBE 
  T 
  EN. 
  339 
  

  

  ska 
  uppfattningen, 
  nämligen 
  det 
  faktum, 
  att 
  kustfloran 
  på 
  

   Jalmal 
  visade 
  större 
  öfverensstämmelse 
  med 
  Sibirien 
  än 
  med 
  

   Europa. 
  Ett 
  annat 
  dylikt 
  bevis 
  lemnar 
  den 
  af 
  F. 
  Kurtz 
  gifna 
  

   framställningen 
  af 
  fanerogamfloran 
  på 
  Schtschutschja-området, 
  

   hvilket 
  utbreder 
  sig 
  mellan 
  vestra 
  Obstranden 
  norr 
  om 
  

   Obdorsk, 
  Kariska 
  viken 
  och 
  nordligaste 
  delen 
  af 
  Ural, 
  ett 
  om- 
  

   råde 
  som 
  skulle 
  falla 
  inom 
  Hookers 
  europeiska 
  »district». 
  

   Af 
  de 
  härifrån 
  kända 
  arterna 
  skulle 
  enligt 
  Kurtz 
  endast 
  7 
  

   arter 
  icke 
  vara 
  angifna 
  för 
  det 
  arktiska 
  Sibirien 
  öster 
  om 
  Ob. 
  

   En 
  granskning 
  af 
  den 
  gifna 
  artförteckningen 
  visar 
  deremot 
  å 
  

   ena 
  sidan, 
  att 
  en 
  af 
  dessa 
  7 
  arter 
  ej 
  heller 
  är 
  känd 
  från 
  det 
  

   cisuralska 
  Samojedlandet, 
  och 
  å 
  andra 
  sidan 
  att 
  icke 
  mindre 
  

   än 
  24 
  arter, 
  som 
  angifvas 
  såsom 
  gemensamma 
  för 
  Schtschu- 
  

   tschja-området 
  och 
  arktiska 
  Sibirien, 
  betecknas 
  såsom 
  icke 
  

   kända 
  från 
  arktiska 
  Ryssland, 
  hvilka 
  siffror 
  tydligen 
  häntyda 
  

   på 
  den 
  större 
  slägtskap 
  mellan 
  Schtschutschj 
  a-flor 
  an 
  och 
  den 
  

   arktiskt-sibiriska 
  än 
  den 
  arktiskt-europeiska. 
  x 
  

  

  I 
  politiskt 
  hänseende 
  räknas 
  såsom 
  bekant 
  Wajgatsch 
  och 
  

   Novaja 
  Semlja 
  till 
  Europa. 
  Hit 
  höra 
  de 
  också 
  geologiskt. 
  

   Ho 
  ok 
  er 
  räknar 
  dem 
  också 
  i 
  växtgeografiskt 
  hänseende 
  till 
  

   Europa. 
  Flere 
  vigtiga 
  skäl 
  synas 
  mig 
  dock 
  tala 
  för 
  deras 
  

   närmare 
  slägtskap 
  härutinnan 
  med 
  arktiska 
  Sibirien. 
  

  

  Grisebach 
  2 
  har 
  framhållit 
  de 
  monotypiska 
  slägtenas 
  ut- 
  

   bredning 
  såsom 
  af 
  framstående 
  vigt 
  för 
  utrönande 
  af 
  olika 
  

   vegetationscentra 
  och 
  begränsning 
  af 
  äfven 
  trängre 
  florområ- 
  

   den. 
  Med 
  rätta 
  har 
  Engler 
  3 
  uppträdt 
  häremot 
  och 
  betonat 
  

   det 
  tillfälliga 
  i 
  de 
  monotypiska 
  och 
  artfattiga 
  slägtenas 
  qvar- 
  

   varo 
  inom 
  ett 
  område. 
  Ett 
  bevis 
  på 
  riktigheten 
  af 
  denna 
  

   uppfattning 
  lemnar, 
  som 
  mig 
  synes, 
  slägtet 
  Pleuropogon, 
  hvil- 
  

   ket, 
  länge 
  endast 
  kändt 
  från 
  den 
  arktiska 
  amerikanska 
  arki- 
  

   pelagen 
  och 
  ansedt 
  såsom 
  karakteriserande 
  ett 
  amerikanskt 
  

   utvecklingscentrum, 
  sedermera 
  anträffats 
  på 
  Novaja 
  Semlja 
  

   och 
  Wajgatsch 
  och 
  på 
  ett 
  ställe 
  på 
  Sibiriens 
  nordkust, 
  hvar- 
  

   igenom 
  man 
  lemnas 
  i 
  fullkomlig 
  okunnighet 
  om 
  dess 
  ur- 
  

   sprungliga 
  hemland, 
  men 
  drifves 
  till 
  det 
  antagandet, 
  att 
  

   det 
  förr 
  måste 
  hafva 
  haft 
  en 
  vidsträcktare 
  utbredning 
  än 
  för 
  

   närvarande. 
  Att 
  Pleuropogon 
  Sabinii 
  väl 
  är 
  funnen 
  på 
  No- 
  

   vaja 
  Semlja 
  och 
  Wajgatsch 
  och 
  i 
  arktiska 
  Sibirien, 
  men 
  icke 
  i 
  

  

  1 
  Jfr 
  F. 
  Kurtz: 
  Aufzählung 
  der 
  von 
  K. 
  Graf 
  von 
  Waldburg-Zeil 
  im 
  

   Jahre 
  1876 
  in 
  Westsibirien 
  gesammelten 
  Pflanzen. 
  Seperataftr. 
  ur 
  Abhandl. 
  

   des 
  Bot. 
  Vereins 
  f. 
  Brandenb. 
  XXI. 
  

  

  2 
  Anf. 
  st. 
  sid. 
  67—68. 
  

  

  3 
  Anf. 
  st. 
  sidd. 
  XI 
  och 
  145. 
  

  

  