170 



rmiribns araiieis vcnciialus csl inorsus: eosdem 

 uherior apennino rei^io non habe€' ^ skulle niaii 

 snarare kmina hänföra detta namn till den lilla 

 S. Et rusa IS, som ej fnnies norr om Apenninerjie; 

 men dess högeligen fruktade gift, och de talrika 

 niedel deremot som anföras hos Plinius, h vilka 

 nästan alltid tillika uppgifvas såsom medel mot 

 Skorpion-giftet, göra det sannolikare, säsom mig 

 synes, att Latinarnes Mus Araneus ursprungligen 

 var ett S])indel-aitadt, giftigt djur, som genom sin 

 ludenhet och färg hade någon likhet med en mus, 

 nem ligen Solpu^a, som finnes i Italien, men ej 

 norr om Lergen, och hvars bett så väl som skap- 

 nad synes vida mera egnade att injaga fruktan, än 

 de alldeles oskyldiga och ingenstädes fruktade So- 

 rexarlerna. Möjligtvis har förvexlingen af dessa 

 båda djurformer sednare gifvit anledning till nam- 

 nets uppkomst och lämj)ande till dem båda. 



Dessa djurs allmänna foimförhållanden äro 

 så ofta franjställde, att jag här anser mig kunna 

 alldeles förbigå dem. 



För korthetens skull har jag efter Duvkrnoy 

 benämnt de små tänder, som sitta mellan de egent- 

 liga kindtänderne och de två stora framtändei ne, 

 med ett gemensamt namn: melhmtänder (Dentes 

 intermedii). Det tillhörer nämnde författare att 

 först hafva visat deras vigt vid artbestämningen, 

 och de äro härtill så mycket mera passande, som 

 de ganska väl kunna ses, äfven på up})stoppade 

 exemplar, samt både lättare falla i ögonen, och 

 lättare kunna beskrifvas, än de små olikheter som 

 äfven linnas mellan skilda arters kindtänder. 



De nya arterna äro fciljande: 



