167 



sydligare formerne skulle lillbriiiga vintern i dvala, 

 blir till följe häråt' alldeles osannolikt. 



Såsom bekant är gräfva våra Näbbmöss-arter 

 gångar under jorden och under snön, uti h vilka 

 de utgräfva sig ett litet rundt bo. Då de fram- 

 komma låta de ofta höra sitt högst egna, korta 

 skärrande läte, som är svårt atl efterhärma, och 

 som har någon likhet med det af gräshoppor. Detta 

 läte tyckas de hufvudsakligen gifva ifrån sig vid 

 fortplanlningstiderne. Deras rörelser äro i hög 

 grad besynnerliga: utmärkt hastiga och obestämda; 

 de tyckas ömsom ledas af den glupskaste snålhet 

 och af hastigt påkommande nj^cker, dels af eii 

 fruktan hvartill man ej inser någon orsak, så att 

 man får se dem hastigt anfalla sitt rof, äta något 

 litet och lika hastigt lemna detsamma, löpa om- 

 kring åt flera håll, samt efter en stund på sam- 

 ma sätt återkomma. De äro i högsta grad all- 

 ätande och föda sifr lika väl af insekter och maskar 



o 



som af kött eller växtfrön. Detta sednare torde 

 dock oftast inträffa om vintern. De äro ganska 

 närgångne och glupske, h varigenom de bli besvär- 

 lige för jägare och fogelfängare, som utsätta fällor 

 eller snaror på marken, ur hvilka de ofta bort- 

 taga lockmaten. Det är allmänt kändt, att man 

 ej kan hafva flera näbbmöss innestängda tillhopa, 

 emedan de döda och uppäta h varandra, ehuru till- 

 gång fnnies på annan föda; och detta gäller lika 

 väl för den lilla Sorex etruscaSy af den sydliga 

 slägtformen, som för våra vanliga arter ••'•). Uti 

 sina oånijar neddras^a de allehanda växtämnen i 

 stor mängd då tillgång finnes, hvaraf man nästan 

 skulle kuiuia tro att de samla förråd åt sig. Detta 



*) Ei)lifjt DuvERNov oi.h Bonaparte. 



