250 



enligt alclre föifattares uppgifter, af myror, livilka 

 de fånga med sin långa segt slemmiga tunga. 

 De lära kunna otroligt länge uthärda att svälta: 

 ända till flera veckors tid (Dalman, Burt). Af 

 flera författare omtalas, att man i deras mage 

 finner små kiselslenar, h vilka möjligtvis torde 

 tjena liksom hos foglarne (Dalman, Leslie, Burt, 

 Whitefield). Dessa stenar lära stå i något vid- 

 skepligt anseende hos Hinduerne. Köttet afMyr- 

 kottaine skall vara ganska smakligt. Af deras 

 hud, med påsittande fjäll har man i China bru- 

 kat göra pansar, som utan att vara tunga äro 

 ogenomträngliga för pilar, och som troligtvis äf- 

 ven motstå svagare gevärsskott. Några författare 

 anföra, att fjällen användas bland lökelse-ämnen; 

 men Valentyn säger uttiyckligen, att "djurets 

 bakre delar brukas till rökelse liksom zibet-kattens," 

 bvaraf man skulle kunna förmoda någon zibet- 

 artad afsöndring. 



Manis-^vterne förekomma endast i de heta 

 delarne af gamla verlden. De från aequatorn af- 

 lägsnaste ställen, hvarifrån de finnas anförde, äro 

 södra Afrika till 26 å 27"^ S. lat., och Assam om- 

 kring 26*^ N. lat.; således föga utom vändkretsar- 

 ne. Olikheterna i arlernes foi m lätta sig efter 

 deras geografiska utbredning: fiån vestra delen 

 af Afrika är endast den långs vansade formen känd; 

 den breds vansade, som är mest eget utbildad, 

 tyckes uteslutande tillhöra bela östra sidan af 

 Afrika jemte det egentliga Indien, och den tiedje 

 formen, med mera medelmåttig svans, förekommer 

 i östliga delen af södra Asien samt på indiske 

 öarne. Denna sednare är artrikast och innehåller 

 öfvergängar till de båda öfriga, nemligen, genom 

 M* Dahnanni från fasta landet (China), till den 

 indiska, och genom /!/. aspera från Sumatra, 



