Öfrersigt af de inom Skandinavien anträffade Hvalartade Däggdjur. 47 



vit funna. För att, om niöjligt, taga reda pä de äterstäende delarne 

 af skelettet, isynnerhet som sä vigtiga ben, som craniet, saknades, be- 

 sökte jag stallet änyo under hosten 1860, och anställde derstädes för- 

 nyad och vidsträckt gräfning, men utan att tinna ett enda ben. Det 

 är derföre föga sannolikt, att de äterstäende delarne af skelettet finnas 

 qvar i äkern , sä niycket raindre som de da äfvenledes borde ä nägot an- 

 nat Ställe i äkern hafva päträffats vid gräfningeu af de talrika och djupa 

 diken, hvaraf äkern är genomskuren i nästan alla riktningar. Förmo- 

 deligen hafva de af isgängen eller sjögängen blifvit bortförde. Att de 

 sälunda blifvit bortförde, förefaller sannolikt deraf, att man för 20— 

 30 sedan skall hafva funnit en dylik vertebra pä ett annat stalle i 

 grannskapet, omkring 400 — 500 alnar frän den nämnda äkern. Det 

 stallet är mycket fuktigt, och künde vid uiitt sednare besök icke un- 

 dersökas, tillfölje deraf att marken derstädes var sä vattendränkt, att 

 gräfningen derigenom hindrades. Allt sedan har marken der icke varit 

 tjenlig för gräfning, och derföre har ingen sädan kunnat göras, ehuru 

 jag anraodat en dertill tjenlig man att lata verkställa den vid första 

 lägliga tilltälle. Hoppet om att finna de äterstäende delarne af skelettet 

 är emellertid mycket svagt. 



Äkern, der benen lägo, har länge varit odiad, samt utgöres afen 

 Uten däld, som pä alla sidor är omgifven af smärre höjningar, sä att 

 der icke är nägot tjenligt aflopp för vattnet. Benen lägo pä lägsta 

 stallet, i 3:ne hopar, och i allmänhet utan ordning, med undantag af 

 3:ne ryggvertebror, ett par ländvertebror, samt öfverarmbenen och hand- 

 benen, som lägo i sitt naturliga läge intill hvarandra. De lägo 2 ä 4 

 fot djupt i jorden, likväl stundom med spetsarne högre uppe. Afstän- 

 det mellan detta stalle och hafsstranden var 840 fot, och äkerns höjd 

 öfver hafvet ungefär 12 ä 15 fot. Jordlagren ä detta stalle voro: öfverst 

 ett lager af mylla af ungefär 9" tjocklek, dernäst ett tjockare lager af 

 grof sand och rullstenar med afrundade kanter, under detta ett tunnt 

 lager af finare sand (dock icke skrifsand), och derunder fin blälera, som 

 stundom var lösare och stundom fastare, och stundom var sä lös och 

 djup, att man med största lätthet künde nedsticka ett jernspett af un- 

 gefär 5 fots längd, utan att träffa nägot annat fastare lager. Pä som- 

 liga Ställen hvilade denna lera pä grus och rullstenar, och pä andra 

 Ställen pä fasta berghällar; och pä somliga stallen lag den djupare an 

 pä andra, stundom icke 2' och stundom omkring 4' djupt. De flesta 

 benen lägo pä leran, der denna hade ett djupare läge. En del lägo 

 tili större delen nere i leran, och voro da bättre bibehällna an de an- 

 dre; och en del lättare ben, säsom skulderbladet, halskotorne, under- 

 armbenfen och handbenen lägo pä ringa djup i den gröfre sanden. Uti 



