I I o LITTERATUR. 



i) Frönas vikt och grobarhet aftaga i allmänhet allt efter som de härstamma 

 från större höjd öfver hafvet; inemot 1,200 — 1,400 m. ö. h. har dock höjdläget ej 

 något afgörande inflytande i detta hänseende. 



2) Fröna från höjdlägen ha mindre groningsenergi än de från låglandet och 

 de förlora äfvenledes förr sin grouingsförmåga. 



3) Emellertid kan man hvarken af frönas form, storlek eller utseende i öfrigt 

 afgöra, om ett frö härstammar från låglandet eller ett höjdläge. Variationen är i 

 detta afseeude mycket stor. 



4) Den årliga höj dtill växten är, när fröna utsås på låglandet, större hos de 

 plantor, som härstamma från låglandet än hos dem, som härstamma från höjdlägen. 

 Ju högre pä alperna som plantorna växa, desto mer utjämnas skillnaden. På myc- 

 ket högt belägna platser med ogynnsamt klimat blir skillnaden slutligen ingen eller 

 också växa plantorna frän höjdläget raskare än de från låglandet. 



5) Rotsystemet är i förhållande till stamsystemet kraftigare utbildadt hos plan- 

 tor, härstammande från höjdlägen, än hos sådana, som härstamma från låglandet. 

 Pä högt belägna platser med rått klimat är rotsystemet hos de förra äfven absolut 

 taget kraftigare. 



6) Frön af röda eller gröna kottar frän samma ståndort visa ingen olikhet i 

 afseende på plantornas tillväxt. 



7) Stora frön lämna större och tyngre plantor än små frön från samma ståndort. 

 Den olika tillväxtförmågan hos plantor, härstammande från olika ståndorter, är emel- 

 lertid alldeles oberoende af frönas storlek. Den beror endast af det klimat, hvar- 

 under moderträdet vuxit. Fröets kvalitet betingas därför hufvudsakligen af dess 

 härstamning och grobarhet, 



8) Plantor, härstammande från höjdlägen, utveckla på våren sina skott såväl 

 på låglandet som i höjdlägen tidigare än plantor från låglandet. De senare fort- 

 sätta emellertid längre sin tillväxt, så att den årliga perioden för höjdtillväxten 

 varar längre. 



Vid kultur på låglandet hafva plantor af låglandsfrön, vid kultur på höjdlägen 

 plantor härstammande från höjdlägen den största tillväxthastigheten. 



9) Granar, växande på höjdlägen, hafva barr som genom sin byggnad äro mera 

 lämpade att motstå torka och stark belysning, än barren hos låglandsgranen. Barr- 

 formerna äro ärfthga, så att äfven på låglandet de plantor, som härstamma från 

 höjdlägen, utbilda sådana barr, som utmärka granarne i höjdläge. 



10) Grenarne hos granar i höjdlägen hafva tjockare bark än granar på låg- 

 landet. Egenskapen är ärftlig. 



11) Plantor härstammande från höjdlägen, lida på höjdlägen mindre af höst- 

 froster än plantor från låglandet. Likaledes äro de förra genom byggnaden af sina 

 barr bättre skyddade mot torka och stark belysning. Gentemot vårfroster är käns- 

 ligheten lika stor hos båda slagen af plantor. 



Genom dessa undersökningar har det visat sig, att en hel del egenskaper hos 

 granen, som vi måste uppfatta såsom tillpassningar gentemot klimatet äro ärftliga. 

 Denna ärfthghet omfattar såväl inre anatomiska egenskaper, såsom barrens byggnad, 

 barkens tjocklek, som fysiologiska, såsom tillväxthastighet, tillväxtperiodens längd 

 etc. Hvad som härvidlag är att märka, att försöken endast omfatta unga plantor 

 och det torde ej vara alldeles uteslutet, att trädindividen med åren ändra dessa ärfda 

 egenskaper. 



Försök anställdes äfven med frön, härstammande frän dominerande, vackra och 

 undertryckta, dåligt formade granar. Härvidlag ha plantorna hittills ej visat några 



