130 GÖSTA GRÖNBERG. 



åtgärder. Dessa äro af olika slag, i det en massa medel hafva föresla- 

 gits, af hvilka dock endast ett fätal hafva fått allmännare användning. 



Ett lika enkelt som i många fall effektfullt sätt att bekämpa sor- 

 karna, då de innästlat sig å kultiverade hyggen med rik gräsväxt, är 

 att låta hygget afbetas af kreatur, för att på detta sätt underlätta ar- 

 betet för sorkarnas naturliga fiender, särskildt de nyss nämnda roffåg- 

 larne. Vid denna betning riskerar man visserligen, att äfven en del 

 plantor strj'ka med, men den skada som härigenom åstadkommes är 

 vanligen af underordnad betydelse i jämförelse med den sorkarna vid 

 sitt fortsatta arbete skulle ha orsakat. Alla slags kreatur äro ej lika 

 lämpliga för sådan betning. Kor anses härvid bäst; får och getter äro 

 däremot på grund af sin benägenhet att atbeta buskar och trädplantor 

 alldeles olämpliga. Men äfven individuella olikheter finnas. Det ena 

 djuret är mera okynnigt eller visar mera smak för plantorna än det 

 andra och bör därför aflägsnas. Vidare bör man se till, att djuren ej 

 komma direkt från ladugården eller stallet, utan att de förut någon dag fått 

 beta i hage, emedan de i allmänhet äro mera okynniga och gå orrikring 

 och smaka på litet af hvarje, då de komma ut direkt från innefodring. 

 Med iakttagande af dessa försiktighetsmått blir betningen ej allt för 

 riskabel. 



För att afhålla sorkarna från att gnaga å plantor och unga träd 

 har man flerstädes i utlandet bestrukit -nedre delen af stammen med 

 stenkolstjära eller med larvlim af samma slag, som användes mot frost- 

 fjärilen och diverse insektlarver. Stenkolstjäran påstås af en del 

 skogsmän skada plantorna, ja stundom förorsaka att större delen där- 

 med bestrukna plantor gå ut; af andra framhålles att bestrykningen, då 

 den sker blott på ena sidan af stammen icke innebär någon fara. Att 

 tjäran emellertid ej är oskadlig för under barken liggande väfnader, 

 tyckes framgå redan af villkoret om ensidig bestrykning. 



Bland direkta utrotningsåtgärder mot sorkarna förtjäna nämnas: 

 fällor, fångstgropar, gift samt spridande af smittosamma sjukdomar. 



Hvad fällor beträffar, äro sedant gammalt de s. k. Hohenheimer- 

 fällorna berömda såsom synnerligen verksamma och på samma gång 

 prisbilliga. De bestå af ett i bägge ändarna öppet trärör, nära ena 

 ändan till hälften genomsägadt och försedt med en i ursågningen lö- 

 pande, vid en fjäder fästad ring af järn- eller messingstråd, som gillras 

 medelst en tvärs genom röret gående tråd. Sedan fjädern tryckts ned, 

 så att ringen ligger utmed rörets väggar, fästes den nämligen i detta 

 läge genom en knut å tråden på rörets undre sida. Fällans konstruktion 

 torde bäst framgå genom en blick på fig. 18. Före utsättandet af fäl- 

 lorna går man öfver marken och tilltrampar alla sorkhål. I de hål, som 



