SKOGSVÅRDSFÖRENINGENS TIDSKRIFT I9o6,H. 3. 



Höstfrosten på furuen 1902. 



De eiendommeligheder, som udmerkede furuens vjekstforhold i Sve- 

 rige i årene 1901 — 1904, gav sig også kraftigt tilkjende i Norge. Nor- 

 ske forstmjend har derfor med stor interesse fulgt de undersogelser över 

 disse forhold, som den svenske stats skogsforsogsanstalt har ladet an- 

 stille ved herrerne Hesselman, Schotte og Andersson. De hovedslutninger, 

 som disse herrer tra-kker i sine interessante afhandlinger herom, har utvivl- 

 somt også fuld gyldighed for Norges vedkommende. 



Det mest ioinespringende faenomen i furuens vsekstforhold i årene 



1 90 1 — 1904 var den udtorkning af det sidste årsskud, som över store strsek- 

 ninger af Sverige og Norge gav sig tilkjende våren 1903 — undtagelsesvis 

 allerede ved juletider 1902. Medens denne frostskada for Sveriges vedkom- 

 mende vcEsentlig må&Vrxnkeåesxg til landets nordligste 8 breddegrader, fik 

 man i Norge fole skaden helt fra det nordligste Finmarken og ned til Tele- 

 marken — altså över ialt 1 1 breddegrader. Kysttrakterne fra det trond- 

 hjemske og sydover gik dog klar af frosten. Det har også i Norge af 

 enkelte forstmsend vaeret havdet, at furutorken ikke skyldtes frost hösten 

 1902, men derimod »varmeskytte» våren 1903. Det overveiende flertal 

 af de norske forstmaend turde dog dele den opfatning, som haevdes af 

 Gunnar Andersson nemlig, at mest tåler for, at torken skyldes en usaed- 

 vanlig svag uddannelse af årsskuddene sommeren 1902 og st?erk kulde 

 samme års höst. Dette er også af mig h^vdet bl. a. i en artikel i 

 »Forstligt tidsskrift» s. 113 for 1903. 



Det er imidlertid også en anden klimatisk faktor, som jeg tror, man 

 bor have for oie, når man skal forkla'e årsagen til, at furuen hösten 



1902 kom til at lide så stor skade af frosten. Og det er den usced- 

 vanlig varvie sommer igoi, som var årsag til, at furuen sommeren 1902 

 satte så ualmindelig länge årsskud. ' Som folge heraf blev nemlig den 

 kolde og rå sommer 1902 så meget ugunstigere for furuskuddenes ud- 

 vikling, idet det formentlig utvivlsomt kraeves större vrekstenergi (värme) 

 til at forvede et långt end et kort skud. 



' Se herom Henrik Hcsselmaiis »Tallens höjdtillväxt 1900 — 1903», hvori bl. a. på- 

 vises, at furuens Igengdetilvsext i 1902 var 50 — loö % större end i 1901. 



