OM AFVERKNINGSBERÄKNlNCi FÖR BLÄDNINGSSKOGAR. 1 43 



beteckna gränsen för gagnvirkesförrådet, hvilket i sin helhet i en normal bläd- 

 ningsskog torde — hällre än med en triangel — böra såsom snarare ett för 

 /(/;'/ än för högl medelvärde betecknas med ett paralleltrapetz, i ofvanstående 

 figur, xhyc. lag sade för lågt, därför att under fasthällande af ofvan gif\en 

 förutsättning för åldern x, gifvetvis en viss gagnvirkesmassa af träd under ål- 

 dern X alltid torde förefinnas, h\ilken massas grafiska bestämmande å figuren 

 dock vore vansklig. 



Att man genom att dividera detta gagnvirkesförräd med half\a tiden xc 

 måste erhålla /(/;• stor afverkning, torde lätt inses. 



Den metod, hvarigenom författaren trott sig hafva påvisat rena orimlig- 

 heter hos indelningscirkuläret, saknar alltså teoretiskt berättigande och har, så- 

 som ofvan antydts, sin mycket enkla förklaring däri, att författaren antagit 

 gagnvirkesförrådet kunna i det närmaste betecknas med A xyc. 



Emellertid vill jag alls icke bestrida, att man kan erhålla för liten af- 

 verkning genom att dividera gagnvirkesförrådet med halfva omlop])stiden, så- 

 som i inledningscirkuläret föreskrifves. Olägenheten häraf är likväl mera af 

 teoretisk än praktisk art, såsom i det följande skall visas. 



Dessförinnan vill jag dock förutskicka, att jag biträder författarens me- 

 ning angående det teoretiskt oegentliga uti att i omloppstiden medräkna äfven 

 föryngringstiden. Dä emellertid, enligt författaren, undersökningar hafva visat 

 att virkesmassorna i normalskogen ej i verkligheten äro direkt proportionella 

 med åldern — hvilket ju normalförrådsformeln förutsätter — utan att nor- 

 mala bestånd i ungdomen hafva en relatift mindre och vid äldre år en större 

 virkesmassa, hvarigenom normalförrådsformeln för mycket höga omloppstider 

 — med hvilka man i allmänhet har att räkna i Norrland — gifver för hög 

 afverkning, torde det förhällandet att föryngringstiden inräknas i omloppstiden 

 kunna utgöra ett lyckligt utjämnande af denna olägenhet. Då normalförråds- 

 formelns divisor endast blir ökad med halfva föryngringstiden medför den 

 senare likväl ej någon afsevärdt stor minskning i afverkningsbeloppets storlek, 

 hvarjämte i alla händelser olägenheten är mera teoretisk än praktisk, då eftek- 

 ten endast blir att man i verkligheten arbetar med en huggbarhetsålder, som 

 är längre än den beräknade, hvilket ock har sitt berättigande däri att, såsom 

 författaren framhåller, sund konservatism bjuder, det huggbarhetsåldern snarare 

 bör sättas för hög än för låg. Och detta sker ju genom att till densamma 

 lägga lämplig föryngringstid. Enligt min uppfattning bör föryngringstiden ut- 

 tryckas genom ett medelvärde och ej genom ett ytterlighetsvärde. Om så- 

 lunda i mycket gynnsamma fall föryngring kan inträda året efter afverkningen, 

 i mycket ogynnsamma fall äter efter en viss tid, torde den normala föryng- 

 ringstiden böra uttryckas genom ett medeltal af dessa värden. För norrländ- 

 ska förhållanden torde den därför kunna sättas till omkring lo a 15 är. 



Såsom bekant stöder sig det berättigade i att för normala skogar söka 

 erhålla den normala årsafverkningen genom att dividera virkesförrådet med 

 endast halfva omloppstiden pä den förutsättningen, att skogens tillväxt är 

 normal och lika med den årliga afverkningen. I sädana blädningsskogar, frän 

 hvilka endast gröfre virkessortiment vinna afsättning, kan afverkningen gifvet- 

 vis icke utföras sä, att detta villkor fullt uppfylles, enär särskildt de (yngre 

 och) medelålders träden i följd af bristande gallring m. m. vanligen hafva 

 abnormt svag tillväxt, och i hela taget är tillväxten mindre än den normala. 

 Häraf blir en gifven följd, att afverkningen af gagn\irke måste blifva mindre 



