144 OM AFVERKNINGSBERÄKNING FÖR BLÄDNINGSSKOGAR. 



än teoretiskt sedt vore rätt. En viss del af de träd, som befinna sig i af- 

 verkningsäldern, äro så tindertryckta och hopplösa, att de kunna betraktas 

 såsom om de icke funnos i bestånden. Sådana träd haf\a ock i vissa fall i 

 beståndsvärdens intresse utfällts. Det nu antydda hänvisar därpå, att förut- 

 sättningen angående afverkning af allenast vissa dimensioner delvis saknas. 



Det torde därför kunna sägas, ätt den i cirkuläret föreskrifna afverknings- 

 beräkningen för normala blädningsskogar ger ett i allmänhet närmelsevis rätt 

 resultat, om man undantager sådana allt mera sällsynta fall, där minimidimen- 

 sionen å afsättningsbart virke är mycket hög och förrådet af grof skog sam- 

 tidigt icke — såsom i regeln dock är fallet — stor. De »ofantliga norr- 

 ländska skogsvidder, där förutsättningarna för formelns tillämpning äro minst 

 lika ogynnsamma» som de af författaren antagna, »så snart åldersklassfördel- 

 ningen är normal» torde existera endast i dennes fantasi. I öfre Norrland 

 känner jag tvenne sådana skogar, för hvilka formeln, om den kommit att till- 

 lämpas, skulle lämnat afsevärdt för lågt resultat. Men allra största delen af 

 de skogar, för hvilka formeln är afsedd att tillämpas, äro på det sätt abnorma, 

 att de hafva ett oväxtligt öfverskott af gammal skog, och för sädana skogar 

 ger formeln — emedan tillväxten är abnormt liten — ej för litet utan ett för 

 stort afverkningsbelopp. Såsom ett ytterlighetsfall kunna vi tänka oss en skog, 

 beväxt med uteslutande öfverårig och oväxtlig skog. Teoretiskt sedt skulle 

 man, därest afverkningen oförminskad uttoges under halfva omloppstiden med 

 det enligt cirkuläret beräknade beloppet och under förutsättning att all skog 

 kunde afverkas, vid slutet af halfva omloppstiden erhålla ett virkesförråd be- 

 stående af skog i åldern i — halfva omloppstiden minus föryngringstiden 

 ökadt med den lilla del af den gamla skogen, som kan vara kvar därigenom 

 att densamma ju alltid afsätter en \iss, om ock mycket ringa tillväxt. För 

 sådana skogar, där endast viss minimidimension kan afsättas, kommer härtill 

 den del af den gamla skogen som utvuxit i afsättningsbar dimension, hvilken 

 del dock icke kan blifva stor. 



Gifvet är att formeln i sådana fall föranleder öfverafverkning, men en 

 med hänsyn till skogens öf\erärighet berättigad öf\erafverkning. Och dä cir- 

 kuläret därjämte medger, att afverkningen i de fall, då man kan befara, att 

 skogen, om den finge kvarstå för länge, skulle skadas, får höjas med 25 %^, 

 samt domänstyrelsen i vissa fall ytterligare medgifvit höjning, torde alla be- 

 rättigade kraf på öfverårig skogs tillgodogörande i rätt tid vara tillgodosedda. 

 Sådana medgifvanden om förhöjning under en period måste dock förutsätta, 

 att afverkningen under kommande perioder måste minskas, så framt ej förhål- 

 landen framkomma, som kunna göra en fortsatt förhöjd afverkning under någon 

 period fullt Vjerättigad. 



I detta sammanhang torde böra påpekas det oriktiga uti att såsom för- 

 fattaren tänkt sig, vid de hvart 2o:de är återkommande revisionerna dividera 

 det kvarvarande förrådet med halfva omloppstiden, hvarigenom författaren vid 

 1 60-årig omloppstid och med ett antaget oväxtligt virkesöfverskott ö kommer 

 till det resultat, att vid halfva omloppstidens slut skulle af detta ö finnas kvar 

 ^'/jje. Någon bestämmelse i cirkuläret, som berättigar till en sådan slutsats, 

 finnes ej. Då cirkulärets innebörd är att vid omloppstidens slut erhålla en 

 normal skog, torde revisionernas uppgift väl närmast blifva att efter för han- 

 den varande förhållanden verka för målets uppnående. 



Författaren har dock sett formelns största svaghet däri, att den kan verka 



