2IO J. O. AF ZELLEN. 



höstsådder, som mången gång lämnat ett godt resultat. Äfven på annat 

 sätt torde vårt land erbjuda skogen svårigheter på grund af bristande 

 nederbörd. Öfversta Norrlands skogsområde har ej mer än 350 — 400 

 mm., ja t. o. m. mindre, på Gotland och Öland är nederbörden ej större. 

 Kustlandet utmed Östersjön och Bottniska viken ända upp till trakten 

 norr om Umeå har 450 mm. nederbörd, men inom stora delar rikliga 

 höstregn, som i sin mån motväga den ringa nederbörden. Vissa delar 

 af vårt land ha sålunda rätt ringa nederbörd, men den synes vara fullt 

 tillräcklig för skogens behof vid de temperatur- och de luftfuktighets- 

 förhållanden som här råda. De svärföryngrade hedlanden i nordliga Sverige 

 bero dock sannolikt i någon mån af den låga nederbörden. Så snart markens 

 fysiska beskaffenhet för vattnets kvarhållande blir bättre, gör sig dock någon 

 nederbördsbrist ingalunda kännbar. Markens uppluckrande å hedlanden 

 torde därför åtminstone i många fall vara nog för att höja fuktigheten 

 i tillräcklig mån. Härför talar rikedomen af barrträdsplantor ä det upp- 

 kastade gruset utmed vägarne äfven på sädana ställen, där föryngringen 

 för öfrigt är svag. 



Lika mycket bidragande till vårt lands skogsrikedom, som klimatet 

 är beskaffenheten af de lösa jordaflagringarne. Till allra största delen 

 täckes landet af morän, som såväl genom sin fysiska som kemiska be- 

 skaffenhet synnerligen väl lämpar sig för .skogsbörd. Moränen jämte 

 de nedanför marina gränsen belägna älfsandsaflagringarne äro de för- 

 nämsta jordslagen i våra skogar. I fjälltrakter förekommer vittrings- 

 jord, bildad genom vittring af den underliggande klippgrunden, men 

 detta slags mark har jämförelsevis liten utbredning och kan därför här 

 liksom några andra jordslag uteslutas i denna framställning. 



Älfsandsaflagringarne förekomma närmast under den marina grän- 

 sen och följa floddalarne uppåt, allt efter det postglaciala hafvets forna ut- 

 bredning. De kanta nedre loppet af våra åar och älfvar och bilda om- 

 kring dem mer eller mindre jämna och plana slätter. Sanden härstam- 

 mar från ett genom mekanisk krossning bildadt finmaterial och dess 

 mineralogiska sammansättning liknar därför urbergets. Sanden utgöres dels 

 af kvartskorn, dels också af smärre korn af faltspat, glimmer, hornblende 

 m. m. Älfsandsaflagringarne utgöra alldeles ypperliga tallmarker, ut- 

 märkta i synnerhet af tallens vackra växt och lätta föryngring. Deras 

 värde såsom skogsmark ligger hufvudsakligen i fältspatrikedomen, i några 

 floddalar, såsom Ängermanälfvens och Indalsälfvens är sanden tillika 

 kalkhaltig och blir då en jord af stort odlingsvärde. 



Moränen består af större eller mindre block, .stenar, grus, sand och 

 lerpartiklar, utan den minsta ordning blandade om hvarandra. Det ma- 

 terial, som bildar moränen, är hvad bergarterna angår ganska olikformigt. 



