VÅRA SKOGARS VÄRD OCH AFKASTNING. 229 



de flesta fall tallskog, som kan tjäna som föryngringsmedel ; i hvarjc fall 

 böra dessa myrar ej besås med gran, ty de erbjuda ej granen pä längt 

 när samma möjligheter, som starrmyren. 



Ett högst viktigt moment för all kultur i Norrland är i hvarje hän- 

 delse, att staten i de tvenne nordligaste länen, skogsvårdsstyrelserna 

 i de öfriga, upprätta fröklängningsanstalter. Det är nämligen föga 

 sannolikt att enskilda personer komma att uppföra dylika; sällsyntheten 

 af ett rikt tröår i Norrland gör att en fröklängningsanstalt därstädes 

 näppeligen kan blifva ett vinstgifvande företag. Och att med frö från 

 södra Sverige beså Norrlands kalmarker har icke visat något godt resultat. 

 Det torde t. o. m. vara tvifvelaktigt, huruvida frö från Hälsingland duger 

 i Väster- och Norrbotten. Ortens frö är under alla omständigheter det 

 säkraste. 



Sedan gammalt har i större delen af Norrland principen om gemen- 

 sam betesrätt gjort sig gällande äfven där, hvarest jorden blifvit laga 

 skiftad. En hemmansägare, som å sin mark äger en svedja eller röjning, 

 lämplig för bete, får finna sig i att byns alla kreatur aibeta densamma; 

 och när tillräckligt bete saknas, inom en bys område, anse byamännen 

 det vara alldeles i sin ordning, att kreaturen söka sin föda på närgrän- 

 sande bys område. Mot detta inrotade åskådningssätt hjälpa hvarken 

 protester eller ens stängsel, eftersom det är omöjligt att å de vida norr- 

 ländska skogsmarkerna så noggrant bevaka hägnaderna, att genombrott 

 kan förhindras. Milslånga stängsel skulle också nästan öfverallt behöfvas, 

 ty skogsskiftena äro i de flesta fall långa och smala och mera sällan har 

 hemmansägaren blott ett skifte. Att uppföra milslånga stängsel blir dock 

 både dyrt och skogsödande och att valla kreaturen inom dessa smala 

 skiften är icke möjligt; de dragas oemotståndligt till de öppna platserna, 

 där bete finnes och flugor och mygg äro mindre besvärliga. Alla ställen 

 — svedjor, kalhuggna marker, utdikade myrar etc. — där föryngring af 

 skog försiggår, afbetas därför företrädesvis. Att getter och får härvid 

 äro plantornas värsta fiender behöfver ej nämnas, men äfven kor och 

 hästar göra stor skada ej blott genom tramp, utan äfven genom att af- 

 beta de nyss uppkomna plantorna. Ingen, som studerat dessa förhållan- 

 den, skall kunna förneka att skogens föryngring i hög grad förhindras 

 genom bete. Det är i själfva verket icke ovanligt att den fördröjts i 

 tiotals år. 



Skogsvårdsstyreiserna hafva till uppgift att tillse att kultur utföres 

 där, hvarest densamma är af behofvet påkallad; men kunna de rimligt- 

 vis ålägga någon att kultivera, så länge betet är gemensamt? Jag vågar 

 bestrida det. Då plantorna blifvit förstörda genom bete, skall nämligen 

 skogsägaren s\ara att icke hans, utan andras kreatur orsakat skadan, eller, 



