2 34 J- o. AF ZELLÉN 



bondfolk för närvarande ej känner något behof af frisk luft. Luft är 

 enligt dess förmenande luft och blott af ett slag. Boningshusen, som 

 förr byggdes ganska stora, ofta i tvä våningar, göras nu mindre, men 

 bekvämare. De flesta bönder ha ej virke å sin skog till större hus och 

 måste därför göra en dygd af nödvändigheten. Uthusen göras numera 

 af stolpar och bräder, med undantag för fä- och svinhus samt stall. 



Till hägnader åtgår fortfarande rätt mycket virke, men äfven här- 

 utinnan har man börjat spara genom att hopföra mindre hagar och ut- 

 lägga dåliga ängar till betesmarker.» 



Äfven om förhållandena i viss mån ändrats till större sparsamhet 

 vid förbrukandet af skogens produkter till husbehof, så återstår likväl 

 därutinnan ofantligt mycket att göra. Den största åtgången är naturligen 

 till bränsle. I de skogfattiga bygderna kommer sparsamheten af sig själf, 

 men i skogsbygderna torde det vara att tala för döfva öron, åtminstone 

 om man ifrågasätter att inskränka vedåtgången. 



Värme i stugan vill den frie bonden ha, så länge skog finnes att 

 taga. — Ett korrektiv för bränsleåtgångens minskning är dock att bo- 

 städerna väl ombonas. Men lika beklagligt som det är, att skogen 

 onödigtvis brännes upp, ter sig sättet för bränslets uttagande. Träd i 

 sin bästa växt, kanske ämnen till timmer, och detta på närmaste plats, 

 nedhuggas ej sällan af den till skogs sända bonddrängen, som skall 

 upphugga en 3 alnars famn på dagen och saknar alla andra hänsyn 

 än sin egen bekvämlighet. I många trakter är lojheten hos skogs- 

 ägaren ej mindre, och han fäster liten eller ingen uppmärksamhet på 

 misshushållningen. Först om man på platsen sökte bibringa honom 

 kunskap därutinnan, skulle måhända ett reflekterande uppstå. Skogs- 

 värdsstyrelsernas jägmästare och skogvaktare borde verka för saken 

 i fråga, och detta således framför allt vid vandringen i skogarne i skogs- 

 ägarnes sällskap. Ej sällan hör man talas om att torpare och backstugu- 

 sittare »fräta på skogen». Efterhölles dessa att tillvarataga det värde- 

 lösa skogsaffallet, blefve deras vedfangst mera till nytta för skogen än 

 motsatsen, då virkesafskrädet bortskaffades. Men en god skogvaktare 

 behöfves, som anvisar och kontrollerar, om skogsägaren ej själf kan 

 göra det. 



Af ej ringa betydelse för att kunna tillgodogöra skogens mindre 

 värdefulla produkter företrädesvis till husbehof äro fasta skogsvägar. 

 Dylika vägar borde så småningom anläggas till skogarnes aflägsnare delar, 

 för att göra dessa tillgängliga, jämväl när vinterföre saknas. Sådana vägar 



