238 J. o. AF ZELLÉ^f. 



skogar inrymdes alltså uti mom. 2 af 12 §, att om för skogsåterväxtens 

 skyddande inom visst län pröfvades erforderligt, att rätt till bete å skogs- 

 mark blefve för viss tid af året inskränkt, det skulle ankomma på Kungl. 

 Maj:t att, efter landstings och hushållningssällskaps hörande, därom 

 meddela särskilda föreskrifter. 



Såsom ganska egendomligt anmärka vi till en början att i dessa lag- 

 förslag afsetts skydd allenast för odlad skog, liksom den genom själf- 

 sådd uppkomna ej behöfde sådant eller åtminstone ägde förmåga att 

 bättre motstå kreaturens angrepp än den sådda eller planterade. Men 

 oafsedt detta och trots föreskrifterna i den nya skyddslagen om skogs- 

 odlingsskyldighet, inträffar nu det förhållandet, att odlad skog å ett 

 gemensamt mulbetsområde saknar allt skydd mot beteskreatur. Den 

 enligt skogslagen skyldige skogsodlaren måste alltså för att undgå lagens 

 straffande hand, i händelse skogsodlingen ödelägges af beteskreatur, ensam 

 upprätthålla hägnad omkring föryngringsfälten, en åtgärd, som kan blifva 

 ganska kostsam i synnerhet i de fall att skogsodlaren ej har eget hägnads- 

 virke att tillgå utan måste köpa sådant, kanske af markägaren, om 

 dessa två äro skilda personer. 



Innan vi fortsätta, torde vi få anföra några brottstycken af de svar, 

 som blifvit till oss insända i betesfrågan. 



Uti öfre Norrland och Jämtland anses ännu, likasom i de öfversta 

 Dalsocknarne, betesfrågan ej vara så trängande, att nötkreaturen ej kunna 

 tålas i skogsmarken. 



Sannolikt är orsaken härtill, att kreaturen på grund af den ringa 

 inägojorden äro för få i förhållande till de vida utmarkerna. Men redan 

 från Härjedalen, södra Dalarne, Hälsingland och Gästrikland, där skogs- 

 hushållningens intensitet är något högre, gifver de senare årens erfaren- 

 het orsak till annan syn på saken. Man skrifver därom följande: 



»Min erfarenhet är den, att betningen är absolut skadlig för skog.s- 

 produktionen och att intet sätt finnes att förekomma detta utan total 

 fredning. Betas ej ett hygge, blir det visserligen snart täckt af hven- 

 gräs, men detta är icke så hinderligt för reproduktionen som betningen. 



Betningens skadlighet visar sig såväl genom tramp som bett och 

 framträder ju mer trakthyggesbruket vinner insteg. 



Det är föga uppmuntrande att syssla med skogskulturer sä länge 

 lagen icke lämnar skydd mot betning. Här i Dalarne är man i regel 

 föga hjälpt med att inhägna en skogskultur, ty de ^gode dalamännen 

 och dito kvinnorna» rifva upp led eller göra brescher i hägnaden vid 

 första lägliga tillfälle. Under nuvarande förhållanden är det därför i de 

 flesta fall lönlöst att utföra någon slags skogskultur å hem- och fäbods- 

 skogar. » 



