246 J. o. AF ZELLÉN. 



mer i gång, är denna tid för sen, emedan gräs och björkplantor då 

 blifvit för sträfva och därför ratas. En del nötkreatur hafva en stor 

 benägenhet för att spisa tallstrunt, ehuru frodigt gräs finnes att tillgå. 

 Vanligen afsluta de sin måltid med denna något beska efterrätt, liksom 

 deras ägare med »mulbänkens» inläggande. 



Halland och Skåne. Beteskreatur å utmarken utgör det största 

 hindret för en rationell skogsskötsel. Det enda riktiga är att därifrån 

 helt och hållet förvisa dem. Om betning måste äga rum inskränkes 

 kreaturens antal till det minsta möjliga. 



Betning å skogsmark är i alla afseenden förkastlig. Intensiv skogs- 

 hushållning är oförenlig med betesservitut. En motsatt uppfattning måste 

 bero af bristande vilja eller förmåga att iakttaga den skada kreaturen 

 åstadkomma genom bett och tramp eller af saknaden af begreppet om 

 en väl vårdad ungskog! 



Med det extensiva jordbruk, som för det närvarande bedrifves å 

 stora trakter af vårt land, är det emellertid oundgängligt att å en del 

 inhägnade utmarksområden, hagmarker, skaffa bete för kreaturen. Dessa 

 hagmarker böra hållas fria från skogsväxt, där marken är kraftig nog 

 för att frambringa gräsvä.xt. Men i den mån jordbrukets intensitet stiger 

 måste hagmarkerna till större eller mindre del utläggas till skog, hvilket 

 redan skett i vissa provinser såsom i Södermanland, Närke m. fl. Först 

 när kreaturen ej längre ströfva omkring å de för skogsproduktion be- 

 stämda utmarkerna kan det blifva tal om verklig skogsvård. Betesfred 

 är också i alla länder med verkligt god skogskötsel, såsom i Danmark, 

 Tyskland m. fl., sedan lång tid tillbaka rådande å skogarne. Månne 

 betingelserna för skogsvegetationen äro andra i vårt land, 

 än annorstädes? 



