OM AFVERKNINGSBERAKNINf} FÖR ULÄDNINGSSKOGAR. 253 



förfarande är för mig ytterligt mot1)judande. I stället för att rakt pa sak an- 

 moda skogstjänstemännen att beräkna de långa omloppstiderna (ungefär 130 

 år och däröfver) något drygt, skulle man alltså söka vinna samma mål genom 

 att bibringa dem den osanna föreställningen, att föryngringstiden har något 



virkesmassan 



sauiband med en beräknmg af årsafverkningen enligt formeln — ,- - . ■ 



IialfTa oiiunppxliden 



Utom denna begreppsförvirring medför bestämmelsen om föryngringstiden den 



praktiska olägenheten, att äfven de kortare omloppstider om 100—120 år, 



som också äro rätt vanliga i Norrland, ökas med något decennium, hvilket 



hvarken är önskvärdt eller nyttigt. Må man häremot ej invända, hvad jag 



yttrade om en sund konservatism vid omloppstidens bestämning, ty det får 



naturligtvis förutsattas, att denna gjort sig gällande redan vid fixerandet af 



växttiden (afverkningsåldern'. Tilläggas så ytterligare 10 — 20 år > föryngrings- 



tid», blir omloppstiden gifvetvis för lång. 



Nu till mitt exempel, hvarmed jag uttryckligen endast afsåg att vinna 

 nation föreställning om verkningarna af cirkulärets bestämmelse, att årsafverk- 

 ningen skall beräknas genom att dividera den salmlH^li^a virkesmassan med 

 halfva omloppstiden (inberäknadt fonngriiigs/ld). Jag anslog härvid afverk- 

 ningsåldern till 150 år och föryngringstiden till 20 år. Till minsta afsättliga 

 dimension antogs 21' x 6". — Som stöd för den valda föryngringstiden kan 

 jag åberopa Th. Örtenblads uppgifter i bihang till domänstyrelsens under- 

 dåniga berättelse i8q3, enligt hvilka 20 år skulle utgöra ett lämpligt medel- 

 tal för Norrland. Att för mycket stora delar af Norrland omloppstiden kan 

 sättas till högst 150 år och minimidimensionen till lägst 21' x 6", torde icke 

 kunna bestridas. 



.återstod så det svåraste, nämligen bestämmandet af den minimiålder, 

 då ett bestånd på för Norrland närmelsevis medelgod mark först innehåller 

 21' X 6". Härvid använde jag mig af Ortenblads 1893 publicerade siffror 

 rörande tallens grotiekstillväxt. I afhandlingens inledning (sid. 5) framhålles, 

 att vid undersökningen sådana stammar uteslutits, som i följd af undertryck- 

 ning (ljusbrist) visade svag tillväxt och syntes gå en oviss framtid till mötes. 

 Tillväxtsiffrorna gälla alltså för de bättre stammarna i de undersökta prof- 

 ytorna. Sedermera har medeldiametern vid en viss ålder, t. ex. 100 år, 

 beräknats ej blott ur siffror från 1 00-åriga bestånd, utan öfvervägande från 

 äldre, ända upp till 300-åriga. Men dessa 200 å 300-åriga bestånd inne- 

 hålla blott en bråkdel, den bästa, af stammarna vid 100 år. Ett diameter- 

 medeltal ur Örtenblads material hänför sig därför till en ganska liten grupp 

 al de liiisla stammarne vid en viss ålder, eller i genomsnitt för hela Norr- 

 land, till de bästa träden på medelgod norrländsk skogsmark. Vid 100 år 

 uppgår denna medeldiameter på 21 fot till omkring 6 tum. Visserligen nås 

 väl dimensionsgränsen 21' x 6" något tidigare än vid 100 år af den medel- 

 goda markens absolut bästa träd. Men skillnaden kan ej vara så stor att icke 

 »ofantliga norrländska skogsvidder» skulle äga sådan tillväxt, att beståndens 

 första inväxande i gagnvirkesklassen 21' X 6" och däröfver kan antagas äga 

 rum vid 100 är eller senare' 



Härmed torde det vara styrkt, att förutsättningarna för min beräkning 

 icke voro konstruerade. Emellertid kan ett ytterligare bevis på den före- 

 skrifna beräkningens oduglighet vinnas ur Örtenblads undersökningsmaterial. 

 Het bästa af samtliga däri förekommande träd från hela Norrland uppnådde 



