SKOGSVÅRDSFÖRENINGENS TIDSKRIFT. I906, H. 4 — 5. 



Om afverkningsberäkning för blädningsskogar. 



Under denna rubrik hafva i andra och tredje häftena af denna tidskrift 

 Ijublicerats tvenne uppsatser, hvaraf den förra af H. Petterson hufvudsakligen 

 utgör en kritik af nu gällande föreskrifter för beräknandet af afverkningen 

 vid timmerblädning å allmänna skogar, den senare af signaturen — n — 

 däremot tager indelningscirkulärets bestämmelser i försvar. Då mina åsikter 

 i denna fråga ej fullt öfverensstämma med dem, som framläggas i dessa upp- 

 satser, må det tillåtas mig att framställa saken sådan den ter sig från min 

 ståndpunkt, allra helst en allsidig belysning af frågan endast kan vara till gagn. 



Som bekant har normalförrådet och dess afverkningsformel tjänat som 

 mönster för indelningscirkulärets afverkningsberäkning. Cirkuläret föreskrifver 

 beträffande omloppstiden, att vid densammas bestämmande hänsyn skall tagas 

 såväl till trädens afverkningsålder som till föryngringstiden. Detta anser H. 

 Petterson oriktigt: »Ktt normalt virkesförråd ger normal årsafkastning full- 

 komligt oberoende af att samtidigt än så stora arealer ligga under för- 

 yngring. Och signaturen — n — anser det oegentligt att i omloppstiden 

 medräkna äfven föryngringstiden. Nu menar man emellertid med noimnlför- 

 råd den virkesmassa, som finnes å en normal skog eller en normal hygges- 

 följd och med normal skog, en skog där tillväxten är normal och förhållandet 

 mellan åldersklasserna äfvenledes är normalt, * 



Fasthålles denna definition, torde den skog, där kalmarken är större än 

 den normalt beräknade, icke kunna kallas normal, och således ej heller virkes- 

 massan å denna skog kunna benämnas ett normalförråd. Ty normalförrådet 

 i och för sig karakteriserar icke normalskogen tillfyllest, utan ett oeftergifligt 

 villkor är, att förhållandet mellan åldersklasserna är normalt. Och detta för- 

 hållande kan ej kallas normalt, om stora arealer ligga under föryngring. 



Det kan, och däruti ger jag H. Petterson rätt, finnas en del af en skog, 

 hvarå finnes i-årig till u-årig '■'* skog, och där hvarje årsklass förefinnes å 

 '-del af denna del af skogen, men virkesförrådet å ifrågavarande del kan ej 

 kallas ett normalförråd, som lämnar normal årsafverkning. 



Ej heller kan jag inse det teoretiskt oegentliga däruti att i vissa fall i 

 omloppstiden inräknas föryngringstiden. Det synes mig nämligen klart, att 

 därest för en normal skog afverkningsåldern bestämts till t. ex. 140 år, detta 

 innebär, att jag normalt vill afverka just 140-årig skog. Är nu emellertid 

 föryngring först att påräkna efter i medeltal 20 år, skulle jag således, sedan 

 140 år gått, å skogen hafva högst 1 20-årig skog, och jag därför gjort raka 

 motsatsen mot hvad som varit mitt mål, eller att bibehålla normaltillståndet. 

 Skogen har blifvit icke normal. Felet ligger däruti, att å skogen normal för- 

 yngringsyta saknats. Man måste nämligen, därest skogen ej föryngrar sig 

 genast, utan detta sker i medeltal efter t. ex. 20 år, tänka sig saken på föl- 

 jande sätt. Det måste å skogen finnas 160 st. lika stora hyggen, hvaraf 20 

 st. för närvarande äro kala samt återstoden 140 st. bevuxna med i — 140- 

 årig skog. Efter 140-årig afverkning har jag på den nu kala marken just 

 i40årig skog eller den länk, som här ofvan fattades. Af det nu sagda följer, 



* C. G. Holmerz, Studier i Skogstaxation, förra delen, sid. 79. 

 ** u = omloppstidens ,nn(al är. 



