322 GUNNAR ANDERSSON. 



mer inte. Att prästkragen lämpar sig för denna harmlösa spådoms- 

 konst beror därpå, att antalet af dess kantblommor verkligen i ganska 

 hög grad variera hos prästkragsarterna. Så fann en tysk forskare (Lud- 

 wig), som räknade i ,000 korgar af Chrysanthemum segetum hos olika blom- 

 korgar kantblommorna varierande i antal mellan 7 och 2 1 . Men af 

 dessa 1,000 individ funnos icke mindre än 529 med 13 kantblommor 

 och från detta medeltal föll antalet likformigt åt båda sidor, så att det 

 var blott i enda korg bland 1,000 st., som hade 7 blommor d. v. s. 

 minimum och 2 som hade 21 d. v. s. maximum. Söker man grafiskt 

 uppställa materialet får man en åt bägge sidor starkt fallande kurva. På 

 denna variationskurvas intressanta egenskaper skall jag nu ej inlåta mig, 

 blott framhålla att massor af olika undersökningar, behandlade de mest 

 olika förhållanden hos organismerna från människors längd till rödspotte- 

 fenstrålars antal visat sig vara underkastad en alldeles liknande lag- 

 bundenhet, uttryckt därmed, att flertalet individ ha samma eller 

 ytterst litet afvikande beskaffenhet i en viss, gifven egenskap, 

 och att ju mer en egenskap afviker från medeltalet, desto färre 

 individ visar denna större afvikelse. 



Nu gäller frågan, kan man dock icke för praktiska ändamål begagna 

 sig af denna hos organismerna och, om vi tänka på hvad som intres- 

 serar oss närmast, hos skogsträden befintliga variation och fortplanta 

 sådana idivid, som starkast variera i för oss gynnsam riktning? Otvif- 

 velaktigt kan man det och detta är just hvad trädgårdskonsten i stor 

 omfattning under snart ett par århundraden gjort, men det finnes ett 

 stort aber härvid och detta skall jag nu med några ord beröra, belysande 

 äfven detta med ett exempel dessvärre hämtadt från ett annat område 

 än skogsvårdens. 



Herrarne erinra sig nog alla hurusom riksdagen fann sig föranlåten 

 att för några år sedan lägga om sockerbeskattningen, för att icke de 

 skånska sockerbruksägarne skulle få alltför oskälig vinst på sin industri. 

 Det kan ju låta märkligt, att man icke på förhand kunnat beräkna unge- 

 fär huru stor beskattningen lämpligen borde vara. Beräkningarne voro 

 nog ursprungligen riktiga, hemligheten låg däri, att sockerbetrasen hade 

 förädlats, betorna gåfvo nu 70 — 100 % eller mera i utbyte än då soc- 

 kerindustrien hos oss först började. Detta resultat hade vunnits, där- 

 igenom att kring 1850-talet den bekante franske hortikultören Louis de 

 Vilmorin började, efter ungefär samma grunder, som jag nyss nämnde 

 angående prästkragen, studera sockerhaltens variation hos olika betor. 

 Han fann då alldeles motsvarande förhållande, till det jag nyss redogjorde 

 för. Flertalet betor hade en medelsockerhalt af 7 — 8 %', men en del hade 

 lägre, en del hade högre ända upp till 21 X- Det var dessa nyttighets- 

 variationer, som han och hans efterföljare togo vara pä, och sedan en be- 



