OM BARRTRÄDSRASER OCH DERAS RENODLING. 323 



kväm metod 1874 blifvit uppfunnen att studera sockerhalten på den lefvande 

 sockerbetan, började en förädling i stort, utförd på det sättet, att bland 

 hundra tusental betor endast sådana betor, som hade mycket hög socker- 

 halt uttogos till fröalstring. Det har visat sig, att man på denna väg på några 

 få generationer under ett årtionde kunnat höja betfältens afkastning från 

 7 — 8 % till 14 — 16 % socker. Men gränsen för möjligheten är skarpt 

 fixerad, man kan icke fortsätta i det oändliga och s. a. s. producera socker 

 direkt på fälten, man kan aldrig för totalutbytet nå upp högre än till 

 några procent under sockerhalten hos de individ, som ha högst socker- 

 halt. Och det är väl att märka, man har icke, oaktadt allt arbete, kun- 

 nat förskjuta den öfversta gränsen för sockerhalten, hvilken redan Vil- 

 morin funnit. 



Ej häller har man lyckats vinna ett annat efterlängtadt och en gång 

 hägrande mål, nämligen att skapa en ny ras eller art, hvilket man nu 

 vill kalla den, med hög sockerhalt. Såsnart man upphör med urvalet 

 och tar frön ur betfälten i genomsnitt sjunker omedelbart sockerhalten 

 och inom några få år är man äter nere på medeltalet 7 — 8 % . Det 

 sker sålunda ett tillbakaslag, »sorten urartar» som trädgårdsmästarne 

 säga. Det är därför det är så litet lönande för menige man att slå sig 

 på fröodling af finare trädgårdssorter. 



Huru låta nu dessa erfarenheter tillämpa sig på barrträden och 

 skogsträden öfverhufvud? Sanningen att säga känna vi därom rätt litet, 

 ty direkta och riktigt utförda undersökningar saknas, men faran är nog 

 dock icke alltför stor att öfverföra vissa af erfarenheterna pä våra sko- 

 gar. Det lider ej något tvifvel, att såväl tallen som granen företer ett 

 antal såväl nyttighets- som dålighetsvariationer, om dessa nybildade ter- 

 mer nu tillåtas. 



Hittills har praktiskt taget den svenska skogens behandling under 

 århundraden gått ut på renodling af dålighetsvariationerna, ty det är 

 uppenbart, att man lika väl kan renodla dessa som de motsatta. Me- 

 toden har varit att hugga alla vackra och för önskade ändamål dugliga 

 träd och lämna dem, som varit behäftade med fel. Nu får man dock 

 icke förbise, att här har samma tillbakaslag, som var så fatalt för soc- 

 kerbetsodlaren varit till den största nytta för .skogens bestånd, ty oak- 

 tadt det varit dåliga fröträd kunna de dock antagas ha lämnat en af- 

 komma, som generation efter generation åter alltmer närmade sig medel- 

 beskafifenheten. 



Då man inom smärre områden sedan länge och under senaste år- 

 tionden i allt större och större omfattning börjat följa den motsatta 

 metoden, nämligen att vid afverkningen med största omsorg lämna de 

 bästa och vackraste individen till fröträd, är man otvifvelaktigt inne på 

 en riktig väg. Kriget mot »vargarne» bör ovedersägligen fortsättas 



