OM BARRTRÄDSRASKR OCH DERAS RENODLING. 325 



ning, att vi skola öfvergifva vår gamla metod att »på känn» taga ut 

 fröträil, jag endast tror, att tiden är mogen, att på sådana ställen, där 

 vi börjat öfvergä till en intensivare skogsskötsel, börja arbeta i stort ef- 

 ter exaktare och målmedvetnare metoder än hittills. Det är nämligen 

 icke att förglömma, att vi i trädens höga ålder ha en stor och gifven 

 fördel öfver landtbrukets ett- och tvååriga kulturväxter, ty ett riktigt 

 omsorgsfullt och fint gjordt urval verkar ju genom många fröår och i 

 denna mening renvalda bestånd lämna årtionden igenom ett kvalitetsfrö 

 som kan komma stora trakter till godo. Beaktas bör emellertid att dy- 

 lika bestånd böra anläggas så stora som möjligt, på det att frömjöl från 

 kringliggande icke behandlade bestånd må i minsta möjliga grad verka 

 utjämnade på urvalets afkomma. 



Jag har nu sökt i någon mån belysa den ena af de bägge hufvud- 

 vägar, som vi ha att gå, då vi vilja försöka att enligt våra syften för- 

 bättra och renodla det skogsmaterial, vi af naturen mottagit. Men det 

 finnes äfven en annan väg om möjligt mödosammare, men också lockande 

 med hoppet om vida värdefullare resultat. För att klargöra den vägen 

 måste jag ånyo gå tillbaka till vår tids forskningar öfver lagarne för 

 variation och ärftlighet. 



* 



Ar 1 79 1 föddes till en landtbrukare i Förenta staterna en lamunge, 

 som hade betydligt kortare ben än föräldrarne och för öfrigt än alla 

 andra får, som den mannen sett. Karlen som var en praktisk man, insåg 

 strax att naturen med denna lamunge gifvet honom ett medel i hand 

 att slippa se fåren hoppa öfver alla gärdsgårdar. Han lade därför på 

 denna lamunge, och resultatet blef en hel, förut okänd, lågbent fårras, 

 den s. k. Ankon-rasen. 



Hvad hade från ärftlighetssynpunkt inträffat med denna lamunges 

 födelse? Detta är af vikt att precisera. Efter föräldrar med normal 

 benlängd hade, utan någon som hälst öfvergång, med ett slag uppstått 

 en afkomma, som i ett viktigt afseende skilde sig högst afsevärdt från 

 sitt upphof Och hvad som är af än mera vikt, när denna lamunge ut- 

 vu.xit och blifvit fortplantningsduglig, alstrade den en afkomma, som 

 ä7-fde egenskapen, att ha korta ben, en egenskap, som afkomman alltjämt 

 under öfver ett århundrade i tiotusentals exemplar bibehållit. En sådan 

 utan öfvergångar uppkommen ärftlig eller som man säger konstant ny 

 form kallas numera en mutation. Hvad som skiljer denna från den in- 

 dividuella variationens extremer är, dels att inga mellanformer förmedla 

 öfvergängen till ursprungstypen^ dels att densamma alstrar en afkomma, 

 där alla eller ett flertal individ ärfxa den eller de nya egenskaperna. 



