336 OM BARRTRÄDSRASER OCH DERAS RENODLING. 



uppfattat hans anförande, icke berört frågan om att genom att taga vara på 

 mutationer skaffa oss vackrare raser af våra barrträd. Herr Rosenberg be- 

 rörde endast frågan om att genom hybridisering nå det åsyftade målet. Jag 

 föreställer mig, att man alltid måste frukta för att hybridisering ligger nära 

 till hands, men jag tror icke, att det bör vara omöjligt, att den kan uteslutas. 

 Och äfven om så icke är, anser jag icke omöjligt att kunna förvärfva och 

 bibehålla fördelarne af både mutationer och hybrider. Ty då herr Rosenberg 

 säger, att i regeln omkring ^j ^ del af de hybridiserade raserna äro sådana 

 som sprängas sönder, så skulle för mig den praktiska lösningen af frågan, 

 på hvad sätt man med undvikande af olämpliga hybrider skall kunna till- 

 godogöra sig de ändamålsenliga, ligga däri att man redan under trädens 

 uppvä-xttid sökte göra sig reda för hvilka af desamma tillhöra den nämnda 

 fjärdedelen, eller med andra ord att man skulle kunna skaffa sig möjlighet 

 att känna igen dem. Då man vet, att vi skogsmän måste under ett bestånds 

 utväxande verkställa gallringar, ligger nära till hands att tänka sig den prak- 

 tiska principen införd, att man under beståndets utväxande skulle gallra bort 

 sådana individ, hos hvilka man icke kunde påräkna nyttiga egenskaper. 

 Om man uppdrager 5,000 st. plantor på hektaren men icke kan vänta få 

 skörda mer än en bråkdel af detta antal, så skulle man genom gallring äfven 

 om man icke skarpt men dock ungefärligen kan känna igen dem, som icke 

 äro nyttiga — kunna utvälja och bevara den del, som bör bäst motsvara 

 våra anspråk. Jag tror därför, att man icke bör öfvergifva den tanke, som 

 docenten Andersson uttalat, ehuru det möter svårigheter. Gifvetvis kan man 

 också genom de undersökningar, docenten Rosenberg angifvit, få en hand- 

 räckning för att nå det praktiska syftet, som docenten Andersson antydt, att 

 vi böra eftersträfva. Och vi böra vara docenten Rosenberg tacksamma för att 

 han fästat uppmärksamhet på det af honom anmärkta förhållandet och bedja 

 honom vara oss behjälplig att finna ett sätt att skilja mellan för oss dugliga 

 och olämpliga hybrider. 



Docenten Gunnar Andersson : Det är svårt att vid ett möte sådant som 

 detta, som skall behandla åtskilliga andra frågor, kunna fullständigt utreda 

 en fråga af någorlunda stor omfattning och räckvidd. Man tvingas då att 

 koncentrera sig på ett sätt, som gör att man lätt missförstås. Endast den, 

 som mycket noga följt med hvad man sagt, kan i sina anmärkningar, träffa 

 själfva kärnpunkten i detta. Jag vill med dessa ord något vända mig mot 

 docenten Rosenberg. 



Jag anförde Burbanks experiment icke såsom typ för, huru svenska 

 skogsträd skola förädlas, utan jag nämnde honom såsom exempel på huru 

 energi, genialitet och duglighet förmå att på ett visst område utfundera och 

 uttaga metoder, genom hvilka man kan vinna stora och förut såsom oupp- 

 nåbara ansedda mål. Jag är fullt lika öfvertygad och har sedan år tillbaka 

 fullt lika klart för mig som docenten Rosenberg, att den hybrida vägen är en 

 farlig väg att slå in på, då det gäller att fixera former som måste fortplantas 

 med frö. Men då man vill belysa Burbanks verksamhet måste man starkt fram- 

 hålla, att han använde denna metod. För hvar och en, som noga hörde på det i 

 senare delen rätt koncentrerade inledningsföredraget, torde det vara klart, att 

 jag framhöll, att vi icke böra söka få fram nya barrträdformer genom hybri- 

 disering — detta är möjligen ett framtidsmål för de lärda — , utan i likhet 

 med hvad äfven byråchefen Örtenblad senare framhöll, ansåg jag att man 

 skall söka tillvarataga och renodla de mutationer, som finnas i naturen, men 



