352 OM AFVERKNINGSBERÄKNING FÖR NORRLANDSSKOGARNA. 



kunna leda till en god skogshushållning. För mig har frågan ställt sig så: 

 Det beror icke uteslutande på att absolut rätt beräkna, huru mycket skogen 

 skall afkasta. Och man kan icke komuia till absolut riktigt resultat vare 

 sig på det af inledaren kritiserade eller pä annat sätt, t. ex. det af inledaren 

 föreslagna. Men båda två metoderna sträfva mot samma mål. Hufvudsaken 

 är emellertid, att afverkningen sker så, som skogen för närvarande behöfver 

 afverkas, för att det skall kunna sägas ske på förnuftigt sätt. Om det för 

 närvarande kräfves, att någon öfverafverkning bör äga rum, så har jag icke 

 varit rädd för att uttala, att en sådan afverkning vore förnuftig, och en så- 

 dan öfverafverkning bör man medgifva. Behöfver man däremot icke utföra 

 öfverafverkning för att på ett förståndigt sätt sköta skogen, bör man ej heller 

 medgifva någon sådan. 



Beträffande det sätt, hvarpå föredragshållaren tänkt sig lösa frågan, näm- 

 ligen genom att begagna sig af gagnvirkesprocenten, så tror jag nog, att det 

 möjligen äfven kunde vara bra att använda den principen, men det har sig 

 nog litet svårt att göra detta. Vi hafva här triangeln, som betecknar virkes- 

 tillgången. Det är icke svårt att finna en lämplig gagnvirkesprocent, då 

 man endast har ett gifvet moget bestånd att göra med. I fråga om ett 

 sådant kan jag något så när räkna ut hur stor gagnvirkesprocenten är. 

 Kanske den håller sig till 70 'j:^ eller 80 %, , och någon gång, där gagn- 

 virkesdimensionen icke är hög, uppgår till 90 X '■> låtom oss i medeltal säga 

 70 ,%'. Jag uppskattar då det virke, som finnes i det afverkningsbara och 

 huggfärdiga beståndet, och tager 70 % af detta; då har jag gagnvirkes- 

 beloppet. Men det är litet svårt att tillämpa detta i de norrländska sko- 

 garne, därför att från dem afverkas icke endast detta virke, utan de afverkas 

 genom förhuggning, genom föryngringshuggning och genom efterhuggning, 

 särskildt genom förhuggning af en hel del bestånd, som icke äro fullt mogna 

 och icke höra till den grupp, som nyss angifvits. Jag har tänkt mig, att 

 man måste arbeta med flera skilda gagnvirkesprocenter på en gång, och 

 detta kan i någon mån försvåra arbetet. Att det icke bör vara ett oöfver- 

 stigligt hinder, tror jag emellertid, och jag anser att man kan nå resultatet 

 äfven på denna väg. Jag tror ock, att domänstyrelsen insett, att äfven 

 denna del af vår skogshushållning behöfver utvecklas, och i följd däraf in- 

 gick domänstyrelsen till Kungl. Maj:t med en anhållan att för Norrland 

 skulle tillsättas skogstaxatorer, genom hvilka domänstyrelsen hoppades, att 

 en sådan verksamhet skulle komma till stånd, som dels kunde leda till på- 

 pekande af behöfliga förbättringar i det rådande systemet, hvilka kunde med- 

 föra en utveckling i rätt riktning, samt dels åstadkomma, att man fick de 

 planer, som skulle upprättas, goda, så att dessa så mycket som möjligt mot- 

 svarade de kraf, man för närvarande kunde ställa på dylika planer. Till 

 anställande af sådana taxatorer lämnade också Kungl. Maj:t anslag, och två 

 af dessa befattningar äro nu kungjorda till ansökan. Jag hoppas, att det på 

 dessa platser skall komma lämpliga personer, hvilka kunna verka för en 

 utveckling i rätt riktning. Ty allting måste gå framåt; stillastående innebär 

 alltid försämring. Om det visar sig i praktiken, att man kan tillämpa den 

 metod, som föredragshållaren föreslagit, och om det vidare visar sig, att den 

 är att föredraga framför den metod, som domänstyrelsen nu använder, så är 

 det gifvet, att man bör öfvergå till denna metod. Men det är nog så, som 

 föredragshållaren sade, att denna fråga är föga utredd och att ännu åter- 

 står mycket att göra innan den frågan blir utredd, och för min del hoppas 



