DISKUSSION. 359 



som måste bekämpas? Riksdagen har, såsom vi veta, anslagit åtskilligt till 

 dikning, men jag vet icke, huru dessa dikningar ha blifvit utförda. Jag har 

 nyligen genomläst en uppsats af doktor Hesselman, däri han säger, att hela 

 dikningsfrågan ännu är outredd och att man därför bör gå varliga fram. 

 Han har muntligen upplyst mig om, att detta utlåtande beror därpå, att 

 han sett dikningsföretag, som varit utan all verkan. Vidare upplyste han 

 om, att största delen af de dikningar han sett, utgjordes af stora grafvar, 

 alltså nästan uteslutande afloppsdiken. Dessa diken gräfvas på den djupaste 

 punkten på marken, men enbart af dem åstadkommes ingen torrläggning. 

 För att en myr skall kunna torrläggas fordras därjämte laggdiken, och från 

 dem måste genom tvärdiken vattnet nedföras till afloppsdiken, så att fallet i 

 laggdikena alltid blir tillräckligt. Till sist måste särskilda stickdiken tagas 

 till alla försumpningscentra, som finnas på myren. Endast på så sätt kan 

 verklig torrläggning äga rum. Jag kan alldeles bestämdt vitsorda, att skog 

 uppkommit på sålunda torrlagd myr. Man kunde tänka sig att en hel mängd 

 af dessa myrar lämpade sig bättre till odlingslägenheter än till skogsmark. 

 Men detta är icke min erfarenhet. Af de 11,500 hektar jag låtit utdika, 

 hafva blott 150 hektar anträffats, som voro användbara till odling, och dock 

 fick man ej vara alltför kritisk. Om dessa 150 hektar först fått bära en 

 generation skog, så hade de blifvit lämpligare för odling, ty marken hade 

 då uppluckrats af trädens rötter och fullständigare förmultning ägt rum. 



Staten tager nu årligen stora summor från sina norrländska skogar, men 

 gör bra litet för dem. Jag hemställer, huruvida det ej vore skäl, att staten 

 afsatte vissa procent af sin inkomst från skogarne i Norrland t. ex. 20 % 

 och använde dem till att två- eller tredubbla antalet forstmän, till kultur, till 

 dikning och till andra markförbättringsåtgärder. Jag har själf pröfvat på 

 hvad som behöfves för en god skogsvård och funnit att 40 % af inkomsten 

 af skogen icke är för mycket. Detta skulle dock kanske anses vara för 

 mycket begärdt; men skulle staten vara villig därtill, så skulle den, om sam- 

 tidigt sådan industri öfverallt tillkomme, som tillgodogjorde sig allt det små- 

 virke, hvilket nu förfares, ha så stor inkomst af detta virke, att den helt 

 säkert skulle betäcka kostnaderna för de åtgärder som äro behöfliga för sko- 

 gens rationella vård. Lyckligt för landet vore om så skedde, ty jag tror på 

 de norrländska skogarnes stigande värde, ett värde som man knappast nu 

 kan ana. Amerika skickar sedan åratal en hel mängd virke till Europa, 

 och denna faktor har hindrat det svenska virket att uppnå de pris som det 

 eljest skulle betinga. Amerika har emellertid i närvarande stund tämligen 

 väl sköflat sina skogar. Vissa amerikanska trädsorter såsom pitch pine, 

 ycllow pine m. fl. ha börjat att försvinna, och å andra sidan har Amerikas 

 folkmängd och behof af trä ökats, så att hvad Canada har att lämna nu 

 börjar att till stor del konsumeras i U. S. ; och den tid kommer med viss- 

 het, då Amerika behöfver allt sitt virke själf. Den tidpunkt kommer äfven 

 med visshet, ehuru kanske ej jag får upplefva den, då Amerika behöfver 

 importera från andra håll. Vi svenskar kunna då visserligen ej sända något 

 dit, eftersom all vår export behöfves i luiropa; men det finnes en fara för 

 oss, som på det sättet undvikes, nämligen konkurrensen med det sibiriska 

 virket, som ju förr eller senare kommer i marknaden. Dess naturliga utfarts- 

 väg är efter järnvägen till Vladivostok och därifrån till Amerika, och jag 

 hoppas, att det sibiriska virket skall använda den vägen, i hvilket fall vi 

 blefve befriade från ofvannämnda fara. I så fall kunna vi länka oss ett 



