DISKUSSION. 361 



förslag att lägga liela virkesmassan till grund för afverkningsberäkningen och 

 reducera resultatet med gagnvirkesprocenten i huggbarhetsåldern tror jag, att 

 denna nietiid, därest den kunde jiraktiskt tillämpas, för våra icke normala 

 norrländska skogar i allmänhet ej kommer att medföra så stora afvikelser 

 från cirkulärets beräkningssätt. Uttryckt i siffror erhåller man skillnaden, 

 om gagnvirkesprocenten i huggfärdiga bestånd är p och omloppstiderna vid 

 de båda beräkningarne lika genom att minska hela den icke afsättningsbara 

 virkesmassan med (loo-p) % af hela virkesmassan (såväl saluvirke som icke 

 saluvirke) samt dividera resten med halfva omloppstiden. Jag vill endast 

 framhålla, att i ett fall, nämligen då hela virkesförrådet utgöres af öfverårig 

 skog, de båda beräkningarne ge samma resultat, ty en beräkning af hela 



T/rkcsiiiassdi! gånger blir lika med af hela virkesmassan 



100 100 



eller i detta 



fall = 



u/2 

 gagnvirkesförrådet. 



u/2 



Bviåchcfcn Oiieiiblnd : Blott ett par ord med anledning af det beräk- 

 ningssätt, som öfverjägmästare Wallmo använde. Innan jag går in ])å det, 

 vill jag påpeka, att det beräkningssättet skiljer sig mycket väsentligt ifrån 

 det, hvarpå jägmästare Petterson sökt och trott sig bevisa, att cirkulärets 

 grunder äro oriktiga. Grunden är ju angifven i cirkuläret, och till dess han 

 bevisat någon oriktighet i den grunden, anser jag den vara riktig. 



Den utredning, som herr Wallmo lämnade, grundar sig därpå, att man 

 skulle bestämma den tid, vid hvilken timmerträd i allmänhet nådde minimi- 

 dimensionerna, och tillika bestämma den tid, då man erhölle de dimensioner, 

 som med den antagna omloppstiden vore maximidimensioner. Med den tids- 

 skillnad, som låg mellan dessa maxima och minima, skulle man dividera 

 timmerförrådet. Se vi däremot på det sätt, som jägmästare Petterson an- 

 vände för att visa, att cirkuläret är oriktigt, så bestod det däri, att han 

 dividerar gagnvirkesförrådet med halfva den tid, som herr Wallmo angifvit. 

 Han går alltså ut ifrån den ålder, som trädet hade, när det ingick i timmer- 

 förrådet. Herr Wallmo har gifvetvis intagit en helt annan ståndpunkt än 

 herr Petterson, och det håller jag honom räkning för. Nu skola vi se. huru 

 herr A\'allmos metod, som visserligen är enkel, det medgifver jag, ställer sig 

 i praktiken. 



f\i Jag tänker mig omloppstiden betecknad med u år och tänker mig, att 

 jag kommer pä en viss trakt i Norrland — lät oss säga de trakter, som 

 doktor Kempe talade om — där, man kan afverka grofva dimensioner ned 

 till 50-ärigt timmer, d. v. s. sådant som vid brösthöjd håller 17 cm. Antag 

 att omloppstiden, såsom herr Wallmo säger, vore i medeltal 160 är, men 

 låtom oss för säkerhets skull säga 170 år. Det är ju så att, om man drager 

 50 från 170, så får man 120. Har jag räknat upp timmerförrådet och fått 

 det t. ex. till 700,000 st. timmer och dividerar det med 1 20, så far jag det 

 riktiga. Jag skulle ej kunna nöja mig med detta, om jag vore skogsägare. 

 Jag skulle använda det sätt, som domänstyrelsen använde, nämligen att taga 

 halfva omloppstiden och dividera med den, då jag erhölle 700,000 divide- 

 radt med 80. Det är denna kvot, som jag torde kunna uttaga. Det sagda 

 kan ju möjligen bero på missförstånd af mig beträffande herr Wallmos 

 metod. 



