DISKUSSION. 



363 



sar, men jag anser att själfva betingelserna annii ej :iro tillräckligt studerade 

 i detta fall. 



Det finnes en fara vid utdikning utom svårigheten att undvika för stor 

 fuktighet, nämligen att man dikar sa, att myren blir för torr. Nu har doktor 

 Kempe haft den stora välviljan att inbjuda mig att se på niyrutdikningar i 

 Västerbotten och där vill han öfvertyga mig om, huru utomordentligt vacker 

 skogsväxt han erhåller på mossar. Visar det sig då att min ståndpunkt är 

 oriktig, kan ingenting vara mig kärare, ty skulle de norrländska mossarne 

 genom utdikning kunna bära skog, vore det ju en utomordentlig vinst för 

 landet. 



c. /ägmäslarci! Pelterson: Öfverjägmästare Wallmo ställde en fråga till mig. 

 Han ville icke att gagnvirkesklassens undre gräns skulle bestämmas med ledning 

 af de bästa träden, utan af medelgoda träd. iMen nu förhåller det sig faktiskt 

 så, att det under hvarje skogsbestånds tidigare år icke finnes något saludugligt 

 virke i beståndet. Först vid en viss ålder utväxa de bästa träden och sedan 

 de andra i tur och ordning till gagnvirke. På det sättet sker en gradvis 

 stegring af gagnvirkesmassan från en obetydligh' t (det bästa trädets massa) 

 till årshyggets hela förråd af saluvirke, och just därför skall det första trädets 

 inväxande hvilket markeras af spetsen på triangeln, läggas till grund för be- 

 räkningen. Jag får emellertid betona, att bakom hela denna tankegång ligger 

 förutsättningen att marken är ensartad. Nu är det ju så, att på en vanlig 

 skog finnes många olika slags mark blandade om hvarandra, så att vissa 

 fläckar kunna vara betydligt mycket bättre än marken i genomsnitt. Man 

 får dä ej grunda beräkningen på skogens absolut mest snabbväxande träd 

 utan på det bästa trädet å för skogen medelgod mark. Det är således ingen 

 motsägelse i, att man å ena sidan bestämmer gränsåldern för gagnvirkets 

 första uppträdande efter det bäsla trädet, ehuru man samtidigt till omloppstid 

 väljer den ålder, då hela beståndet i medeltal bör afverkas. 



Så framhöll öfverjägmästare Wallmo äfven, att man borde bestämma 

 omloppstiden icke till den ålder, då skogens värdetillväxtprocent sjönk under 

 den räntefot, som jag kan betinga mig vid andra lika säkra kapitalplaceringar, 

 utan man borde bestämma omloppstiden så, att man fick den största möjliga 

 nettoafkastningen af skogen. Jag undrar, om icke förfäktarna af denna teori 

 förbise den viktiga gamla sanningen, att tid är pengar. Det är värdt mycket 

 att få in äfven ett mindre kapital ett 20-tal år tidigare än ett något större 

 vid en senare tidpunkt och det är därför icke så alldeles säkert, att den 

 absolut största nettoafkastningen också alltid är den fördelaktigaste. För 

 mig står det såsom något alldeles klart, att det åtminstone för staten, som 

 för sina behof får taga upp lån mot en ränta af 3,6 å 3,8 %, är ofördel- 

 aktigt att samtidigt låta skogen stå och förränta sig efter en lägre räntefot. 

 Det vore då bättre att afverka skogen och slippa låna. 



Så anmärkte jägmästare Lindahl, att jag öfverdrifvit i mina exempel. 

 Det kan jag ej gå in på. De siffror jag meddelade äro grundade på offici- 

 ella undersökningar och hans anmärkning skulle således förutsätta, att det 

 material, som ligger till grund för dessa, icke blifvit valdt med tillräcklig 

 omsikt, något som jag dock icke vill tro. Jag har ju uttryckligen framhållit, 

 att mina e.\empel endast åsyfta att lämna någon föreställning om de anförda 

 felens verkningar. Om räkningen gifvit till resultat, att cirkuläret ger en af- 

 verkning, som är 30 eller 60 % af den normala, är för detta syfte täm- 

 ligen likgiltigt, då båda felen äro så betydliga, att deras orsaker ovillkorligen 



