390 OM FÖRYNGRINGEN VID BLÄDNINGSHUGGNINGAR. 



industrien kunnat finna användning för. Men vi se i stor omfattning äfven 

 mindre g^-nnsamma resultat. Bland dem nämnde inledaren, att i blädnings- 

 skogarne skulle hvitmossor och polytricha och med dem följande törsump- 

 ning vara allmänt förekommande taik zmrc lilädiiiiigcu. Jag har ägnat denna 

 fråga mycken uppmärksamhet, hvarför jag är intresserad af att veta om in- 

 ledaren därmed velat göra något allmänt uttalande, och om han gjort några 

 direkta iakttagelser i saken. Sådana där uttalanden i förbigående utslungade 

 satser äro nämligen farliga, när det gäller stora frågor. Jag skulle därför 

 vilja intervjua inledaren, om detta uttalande var stödt på bestämda iakttagel- 

 ser eller om det var något som blott kom med på köpet. 



Den andra frågan var angående rensningen. Jag tror att vi, när det 

 gäller att tala om blädningsskogar, skulle ha nytta och glädje af att höra 

 någon af de herrar, som arbetat i öfversta Norrland: Lappmarkerna, den 

 nordligaste delen af Norrland och fjälltrakterna. Där äro förhållandena helt 

 annorlunda. Jag tror, att, särskildt inom de nordligaste breddgradernas om- 

 råde med deras korta vegetationsperiod och kalla klimat, vi ej få använda 

 detta skema, utan göra såsom disponenten Ljungberg sade i går - • herrarne 

 minnas nog hur han sade: taga förståndet till hjälp och ej använda be- 

 stämda skemata. Det är i detta afseende en sak, som förefaller att vara 

 af stor vikt, nämligen att ej taga bort för mycket af buskarna. Hvad herr 

 Wallmo sade, anser jag fullkomligt gälla för nedre Norrland; och jag märkte 

 just, att jägmästare Stjernspetz hade samma uppfattning. Kommer man där- 

 emot till de egentliga tjälltrakterna med deras ogynnsammare klimat med 

 ringare värme, och delvis också ljus stå vi inför problemet: att å ena sidan 

 på grund af Ijusbehofvet vara tvungna att öka luckorna, men att ä andra 

 sidan på grund af den dåliga frösättningen hafva mycket svårt att få för- 

 yngring till stånd. Jag har faktiskt på åtskilliga ställen, i olika delar af 

 fjälltrakterna iakttagit hurusom s. k. marbuskar ha bibehållit sin vitalitet i 

 oerhördt lång tid. Jag kan nog få ett stöd för den uppfattningen t. e.x. 

 hos min granne här, jägmästare Björkbom. Vi ha gjort talrika undersök- 

 ningar i fjällskogarne och det har visat sig, att en ofantligt stor procent af 

 nu utvuxen gran har stått såsom marbuskar i hundra år och långt däröfver. 

 Med den ytterligt sakta och svåra föryngring, som där äger rum, får man 

 vara litet försiktig med att använda denna berömda busksax och buskyxa 

 som öfverjägmästare Wallmo rekommenderade; ty annars kan man kanske 

 lätt kasta ut barnet med badvattnet. 



Ännu en gång vill jag betona, att där man har riklig och god återväxt 

 och gynnsamma klimatiska förhållanden, har han fullkomligt rätt. Men i 

 norra delen af Sverige och i fjälltrakterna får man nöja sig med att taga 

 bort krymplingarna; men det lilla som finnes af buskar får man nog för- 

 siktigt taga vara på. För öfrigt gör det intryck, som jag fått af samtal med 

 många skogsmän inom olika trakier angående deras iakttagelser, att jag 

 skulle vilja i stort sedt ansluta mig till hvad frih. Hermelin yttrade. 



Jäg)>!äs/aren HoUgren: Med anledning af hvad öfverjägmästaren Wallmo 

 yttrade angående Norrland, får jag erkänna, att jag visserligen icke varit 

 där och tittat med vetenskapsmannens skarpblick, men jag har dock sett mig 

 omkring där en smula, måhända med mera slöa ögon. Hvad jag i mitt 

 anförande afsåg var emellertid huru förhållandena tedde sig i södra Sverige, 

 och där tror jag nog, att det gestaltar sig ungefär så, som jag framhöll. 



