DISKUSSION. . 391 



Beträffande hvad docenten Andersson yttrade om granmarbuskar, så tror 

 jag, att han hade fullkomligt rätt däri att ej för mycket undertryckta granar 

 repa sig under vissa förhållanden rätt bra, när de friställas. Granen har 

 ju kommit sent in i landet, då annan skog redan fanns där, hon har ofta 

 kommit in i luckor i gamla bestånd och sedan vuxit upp. Striden om mar- 

 buskarna är en gammal fråga. Flera hafva sagt, att sådana icke böra läm- 

 nas kvar, men andra ha sagt tvärtom. För min del tror jag emellertid i 

 likhet med docenten Andersson, att det icke är någon fara att lämna dem 

 kvar, dock endast när de hafva någotsånär normal växtform och ej kunna 

 hänföras till s. k. paraplygranar, med krona samlad vid toppen, deras be- 

 rättigande till kvarlämnande i sådana fall skall blott vara såsom skyddsträd 

 och då blott tillsvidare. 



Jägmästaren frihene Ihniieliu: (Jfverjägmästaren Wallmo nämnde angående 

 återväxten i Norrlandsskogarne, att den återväxt af dålig gran, som där upp- 

 kommit, egentligen har sin orsak i den rådande afverkningsmetoden, timmer- 

 blädningen, hvilket jag äfven i mitt föregående yttrande betonade. Men jag 

 sade samtidigt, att jag icke ansåg den nyss afhandlade blädningsmetoden, 

 om hvilken herr Wallmo talade, i allmänhet, lämplig å skogar, där man fort- 

 farande vill behålla blandning af tall och gran, d. v. s. å sådana trakter, 

 där marken är fullt god för båda trädslagen, men man är rädd för att blott 

 ta det ena. Såsom skäl för, att det icke hjälper att använda den ifråga- 

 varande metoden med stora luckor i tro att man får tallåterväxt, vill jag 

 först och främst framhålla, att granen har en ofantligt mycket rikare frösätt- 

 ning än tallen. Den har mycket oftare återkommande fröår. Tallen torde 

 i synnerhet i öfre Norrland i stort sedt icke sätta frö mera än hvart lo, 12 

 eller 1 5 år. Visserligen består den sig här och hvar med kottar oftare, 

 men det frö, dessa innehålla, är oftast slött och af intet värde och fordras 

 gynnsamma växtförhållanden för att inom våra nordliga landsändar må kunna 

 alstras godt tallfrö. Vidare innehålla tallkottarne mycket mindre frö än gra- 

 nens kottar, hvarjämte granfröet lättare reder sig äfven med en ogynnsammare 

 groningsbädd. Således, äfven om vi lämna tillräckligt stora luckor för att 

 äfvenledes erhålla tallåterväxt och i luckans kanter tinnes såväl gran som tall, 

 torde det, åtminstone i vanliga fall, icke dröja många år, förr än de när- 

 stående granarne få frö, och beså luckan med dessa, hvaremot, när tallen 

 ganska sent kommer med sina frön, finns det ingen plats för de Ijusälskande 

 tallplantorna, och på detta sätt få vi helt och hållet gran. Af denna an- 

 ledning anser jag det följaktligen vara svårt att bibehålla blandskog, om vi 

 skola använda blädningsföryngring äfven i den finare form, h varom herr 

 Wallmo talade. Herr Wallmo nämnde, att naturen själf har i Norrland, 

 äfven i Lappmarkens nordligaste del, i alla tider användt blädningsföryngring. 

 Detta kan vara riktigt, men vi hafva icke på detta sätt erhållit tallföryngring 

 i sådana skogar, där det finnes både tall och gran. Denna toryngringsmetod 

 har gifvit ett godt resultat på rena tallhedar, där det af någon orsak blifvit 

 luckor — äfven mycket små sådana — och icke funnits någon gran i när- 

 heten, och likaså har det i granskog erhållits förträftlig granåterväxt, då det 

 genom stormar eller på annat sätt blifvit luckor. Tallen på bättre jordmån 

 har emellertid icke föryngrats ]jå detta sätt utan genom tillhjälp af skogs- 

 eldar, och det är skogseldarne vi hafva att tacka för våra vackraste tallbe- 

 stånd i Norrland. Numera har granen fått hjälp genom människan själf, 



