394 OM FÖRYNGRINGEN VID BLÄDNINGSHUGGNINGAR. 



ningsbestånden. Jag erkänner, att i Norrlands ofantliga vidder det möter 

 stora svårigheter att få ihop folk till röjningar af granbuskar i blandnings- 

 bestånden. Men jag tänker mig, att det egentligen är, när luckorna först 

 upptagas och således hafva mindre dimensioner, som granen vinner terräng 

 på tallens bekostnad, och när luckorna sedermera utvidgas och det blir 

 större ljustillträde, så tror jag, att tallen kan reda sig. För öfrigt är det 

 nog icke så farligt med tallens Ijusbehöfvande egenskaper. Herr Hollgren, 

 som rest omkring i Norrland och studerat, har nog mången gång sett, hur 

 en tall kan växa upp rakt under en gran. Jag själf har mångfaldiga gånger 

 sett detta, och säkert hafva många af herrarna sett detsamma, nämligen att 

 i Norrland, där marken icke är så öfverstyf som i södra Sverige, en tall- 

 planta kan uppväxa under en gran och t. o. m. tätt intill stammen. Jag 

 tror nog, att det är många faktorer, som åstadkomma, att tallen i Norrland 

 icke är så Ijusbehöfvande, som de tallar, hvarom vi lärt i våra läroböcker, 

 hvilka blifvit öfversatta från det ty.ska språket. Ty det är med afseende på 

 Ijusbehofvet stor åtskillnad på norrländska tallar och tyska tallar. Först och 

 främst är att märka, att vi hafva större ljustillflöde och längre växtdagar i 

 Norrland än söderut. Detta kan ju vara en bidragande orsak; men dess- 

 utom härstanmia de norrländska tallplantorna från en släkt, som under ge- 

 nerationer måst kämpa sitt lif fram under kamp, och denna kamp har be- 

 stått däruti, att de måst uppväxa under beskuggning och i trängsel. Det 

 talades i går om trädens ärftliga egenskaper, och jag tror för min del, att 

 tallarna i Norrland, som under årtusenden fått kämpa denna kamp under 

 svåra beskuggningsförhållanden, erhållit bättre egenskaper att utstå och tåla 

 denna kamp än tallarna i Tyskland. Där har det tillgått så, åtminstone un- 

 der några generationer, att tallarna fått uppväxa på stora hyggen under fullt 

 ljustillflöde från alla sidor. Det synes då ligga nära till hands, att afkom- 

 man efter sådana föräldrar så småningom bli, så att säga, förvekligade och 

 därför komma att undan för undran fordra större ljustillflöde, då de födas 

 och då de uppväxa. 



Hvad angår mitt yttrande om busksaxen och yxan, vill jag säga, att 

 jag gärna tar tillbaka ett ord, om det kniper, och jag tar gärna tillbaka 

 hvad jag yttrade beträffande busksaxen och sätter i stället för densamma 

 buskknifven, hvilken byråchefen af Zellén omnämnde. Jag glömde bort denna 

 knif, men den är helt enkelt utmärkt. Det gamla instrumentet busksaxen är 

 något föråldradt, men buskknifven är öfverdådig, ty såsom herr af Zellén 

 sade, med den kan man hugga bort till och med små träd. 



Jag har af en utaf de här närvarande, nämligen löjtnant von Mecklen- 

 burg, erhållit några uppgifter, som det kan vara af intresse för herrarne al!t 

 få del af. 



Såsom en del af de närvarande minnas, gjordes för fyra eller fem år 

 sedan en skogsexkursion till Alkvetterns, Skogaholms och Högsjö skogar. 

 Under det vi så en solig dag besökte skogen vid Högsjö, åkte vi, efter 

 att hafva intagit lunch i en trädgård, till ett, ett stycke från arrendegården 

 beläget gammalt granbestånd, som blifvit blädadt några år förut. Det var 

 ett QOårigt granbestånd. När jag första gången för cirka lo år sedan såg 

 beståndet, härjades detsamma af » grantorka». Beståndet såg då ganska ynk- 

 ligt ut, och jag sade till skogvaktaren: Detta är ett farligt bestånd att gifva 

 sig ihåll med, men vi kunna dock göra ett försök. Om vi nu taga bort en 



