SKOGSVÅRDSFÖRENINGENS TIDSKRIFT, 1 906. H. 7—8. 



Betets inverkan på skogsåterväxten. 



Inledande föredrag vid Föreningens för Skogsvård årsmöte den 25 april igo6 

 af Paul Bellander. 



Ofta och med fog framhålles att våra skogars afkastning ej är nöj- 

 aktig. Orsakerna härtill äro flera. Den viktigaste torde dock vara, att 

 afverkningen i vårt land till stor utsträckning bedrifvits utan att tillräck- 

 lig uppmärksamhet ägnats åt återväxten. Stora arealer hafva till och 

 med så utglesnats, att markens produktionsförmåga blifvit betydligt ned- 

 satt. Föryngringen i våra skogar är därför mycket förbisedd. 



Men ej nog härmed. Där återväxt erhållits, har denna att kämpa 

 med många yttre faror, som nedsätta dess värde eller ibland totalt för- 

 störa densamma. 



De ödesdigraste af dessa skador föröfvas genom betet. 



Inom ramen för detta inledningsföredrag skall jag omnämna de mera 

 allmänt förekommande beteskreaturens uppträdande, och huru skogsman- 

 nen kan skydda skogsäterväxten för deras ohägn samt till sist erinra om 

 ett förslag till inskränkning af nuvarande betesfrihet. 



Iakttagelserna om beteskreaturens större eller mindre skadlighet för 

 skogsäterväxten äro tämligen samstämmiga. 



Geten förgriper sig på såväl barr i alla åldrar som spädare bark. 

 Hon gör således alltid skada i skogen och denna blifver synnerligen på- 

 fallande under våren och första delen af sommaren, när de späda års- 

 skotten och plantbestånden utgöra så godt som hennes enda föda. 



Under getens försök att tillgodogöra sig skogsplantan, blifver denna 

 ej sällan uppryckt med rötterna. 



Vid vårbetet framträder särskildt hennes egenhet att afbita barken 

 på ungskog, som härigenom sällan undgår smitta af rötsvampar. När 

 afverkning sker på platser, där betning af getter ägt rum, är man i godt 

 tillfälle att observera hurusom de.ssa getbitna träd i regel äro förstörda 

 af röta. 



Den mindre granen erhåller af betningen en form, som om den 

 upprepade gånger varit klippt, under det den ömtåligare tallplantan ännu 

 mer vanställes, om den ej dör ut. 



