BETETS INVERKAN PA SKOGSATERVÄXTEN. 401 



Fårens uppträdande pä betet äro mycket likartade med getternas. De 

 fritagas dock frän barktagning och rata äldre, härdnade barr. 



Men då de framför ströfoder föredraga de ännu ej förvedade års- 

 .skotten samt afbita späda barrträdsplantor, när helst dessa förekomma i 

 deras väg, blifver likväl deras skadegörelse på skogsåterväxten bety- 

 dande, så mycket mer som får i vårt land hållas mera allmänt än getter. 



Hästar7te och nötboskapen göra, om gräsbete finnes, i jämförelse med 

 förutnämnda hemdjur mindre skada på barrträdens toppar och skott. I 

 stället förorsaka de stor åverkan genom sitt tramp. Denna skada blifver 

 mindre framträdande, där återväxt vinnes genom naturlig föryngring. 

 Det är på kulturfälten, som de åstadkomma den största förödelsen. 



Då hästarne ej äro känsliga för, hvar de sätta .sina fötter, träffa 

 deras tramp nästan lika ofta bredvid såddfläckarne som i desamma. 

 Nötkreaturen placera däremot med förkärlek sina klöfvar i de mjuka 

 uppluckrade groparna; jag vill nästan påstå, att de sällan försumma att 

 besöka en enda tillgänglig grop, som förekommer i deras väg. 



Som hästarne äro mera snabbfotade djur än korna, och det större 

 och skarpare hästtrampet totalt fördärfvar de plantor, som räka ut där- 

 för, torde dock hästarne föröfva större skadegörelse än korna. 



Hemdjurens ohägn på skogsåterväxten varierar med deras antal, 

 årstiden och lokalen. 



När kreaturen utsläppas så tidigt pä våren att gräsvegetationen ej 

 hunnit utveckla sig, äfvenså på sommaren, när kreaturens antal är stort 

 i förhållande till betesarealen, måste de förgripa sig på det nödbröd, 

 som skogen bjuder, och föröfva då alltid skadegörelse på den mera 

 njutbara ungskogen. 



Om fåren och getterna är förut nämndt, huru de skada mest, innan 

 årsskottens barr blifvit härda. 



Vid fäbovallarne och de mest trafikerade vägarne från och till betet 

 kan man alltid skönja spår af betesdjurens förödelse. Häremot kunna 

 dock anföras exempel på vackra ungskogar vid vallar, som varit besökta 

 under årtionden. Men dessa äro undantag och hafva tillkommit genom 

 en gynnsam naturlig föryngring. 



Föga olägenhet förmärkes af ett fätal kreatur i större slutna skogs- 

 trakter eller där återväxt erhålles genom själfsådd. A kalhyggen, som 

 måste föryngras med konst, inträffar dock alltid ohägn genom tramp. 

 Utom att här ofta träffas ett godt bete, uppsöka kreaturen gärna dessa 

 större öppna platser för att finna en fristad undan sina plågoandar 

 inom in.sektsvärlden. Äro hyggena brända, blifva de ännu mera dju- 

 rens älsklingsplatser. 



Tvingas således skogsägarne att föryngra genom sådd eller plante- 



