BETETS INVERKAN PÄ SKOGSÄTERVÄXTEN. 4O3 



Större kulturfält skyddas ofta medelst vallning, men detta blifvcr en 

 dyrbar åtgärd, då den måste upprepas under flera år för att lämna ett 

 bestående resultat. Som hjälp ^vid vallning kan getaren vinna rätt myc- 

 ket genom att tvärs för de mest trafikerade fävägarne bygga korta ledare 

 af gärdsel eller ris, som föra kreaturen ut frän kulturfältet, och hvilka 

 man låter sluta i mossar, u]ipkastad risbråte eller annat, som kreaturen 

 undvika. Vid mindre hyggen ställer det sig billigare att instänga kul- 

 turfältet med s. k. svedjegärdesgård — ett gärdsel för hvarje störpar, 

 som bildas af tvenne i kors satta störar. Efter tillgången på virke va- 

 rierar kostnaden mellan 9 ä 15 öre pr famn och står en sådan gärdes- 

 gård i 4 ä 6 år. 



Men de flesta af dessa åtgärder hafva gemensamt den olägenheten 

 att de betydligt fördyra den ändå kostsamma skogskulturen. På samma 

 gång äro de nödvändiga för att ej kulturen skall förstöras, ty särskildt 

 här gäller den gamla satsen, att den kulturen, som går till, blifver billigast. 



Af det här anförda torde med tydlighet framgå att betningen i nu- 

 varande utsträckning utgör ett betyclande hinder för skogsföryngringen 

 och särskildt för sådd och plantering, som bäst äro i behof af skydd. 

 Den har mer eller mindre sådan karaktär öfverallt, men sär.skildt ogyn- 

 samma framträda dess verkningar i stora delar af Norrland, där äfven 

 klimatet försvårar uppdragandet af återväxt. Redan nu förorsakar betet 

 stora förluster för skogsägarne, och dessa komma att stegras i mån som en 

 intensiv skogsskötsel vinner terräng. 



Vår hufvudnäring, skogsbruket, skulle således kraftigt främjas om 

 betesfriheten inskränkes på de tider och platser, på hvilka betet föröfvar 

 betydande skadegörelse på skogsåterväxten. 



I lagen angående vård af enskildes skogar lämnar § 1 2 följande an- 

 visning: 



»Pröfvas för skogsåterväxtens sky-ddande inom visst län erforderligt, 

 att rätt till bete å skogsmark varder för viss tid af året inskränkt, an- 

 komme på Konungen att, efter landstings och hushållningssällskaps hö- 

 rande, därom meddela särskilda före.skrifter. » 



Den enda inskräkning, som härigenom står att erhålla är förbud för 

 betet under viss årstid. Men härmed är ej nog. Vi sakna fortfarande 

 skydd för de skador, som våra hemdjur föröfva på återväxten under 

 den tillåtna betestiden. 



Afven torde boskapsskötselns idkare vara mindre betjänta, om betet 

 inskränkes till kortare tid af sommaren, hvilken tid då väl kommer att 

 inträffa på våren och försommaren, eller då betet särskildt efter dåliga 

 foderår bäst behöfves. 



Behöfligt skydd för skogsåterväxten kan svårligen vinnas på denna 



