DISKUSSION. 405 



II. 



Diskussion. 



(. Jägmäslaren Delin: Inledningsföredraganden har endast berört vår.a barr- 

 träd, icke våra löfträd. 



Vi hafva nu uti södra Sverige endast få rester kvar af våra gamla ek- 

 skogar. Med undantag af på Visingsö, finnes det som bekant icke någon 

 skog, där det bedrifves rationell ekskogsskötsel, och de ekförråd, som finnas, 

 träffas i allmänhet på våra domänskogar och ecklesiastika skogar. De före- 

 komma vanligen inom hagarne, i rena eller blandade bestånd, men dessutom 

 finnes det enstaka ekar i skogsmarken samt slutligen enstaka ekar på inägo- 

 jord, dels på åkrarne och dels på inägobackarne. Hufvudmassan finnes 

 emellertid inom de inhägnade och därför också betade markerna. .Såsom 

 bekant intager eken en särställning inom skogshushållningen, därigenom att 

 den blifvit föremål för en speciell lagstiftning. Den undandrager sig på 

 grund häraf i stort sedt alla de skogsvårdsåtgärder, som rörande andra träd- 

 slag kunna vidtagas för att upphäfva de olägenheter, som betet utöfvar på 

 återväxten. Docenten Hesselman har undersökt dessa beteshagar såväl till 

 beståndets som markens beskaffenhet och framlagt resultatet däraf i en in- 

 tressant artikel om våra löfängar, där bland annat påvisas, hurudan markbe- 

 täckningen blir efter ett oafbrutet betande. Örterna försvinna mer och mer, 

 och marken öfverdrages af ett mycket tjockt och segt grästäcke, där mossa 

 i ganska stor rikedom uppträder. På denna mark har ekollonet naturligtvis 

 mycket svårt att gro, och de enda ektelningar man kan vara i tillfälle att 

 se i dessa beteshagar, äro sådana, som uppkommit i större eller mindre törn- 

 snår, hvilka kunnat från början skydda ektelningarne mot kreaturens bett. 

 För öfrigt är detta en erfarenhet, hvilken redan Linné på sin tid gjorde 

 och som han omnämnt i beskrifningarna öfver sin västgöta-resa. Under så- 

 dana förhållanden och då den återväxt af ek, som ofta nog vill uppkomma 

 på de rena gärdesbackarne, hvilka icke äro inhägnade och i vanliga fall 

 mycket litet användas till betesplatser, icke kan anses lämphg att bibehålla 

 enär den från jordbrukets synpunkt vanligen är besvärlig, hafva vi för när- 

 varande faktiskt det förhållandet, att det icke förekommer någon ekföryngring 

 med undantag naturligtvis af den på Visingsö. 



Enligt den speciella förordningen angående ekskog, behandlas frågan 

 om de åtgärder, som kunna vidtagas för åstadkommande af ekföryngring sä, 

 att svårligen någonting kan göras och ingenting mås/e göras. Förr fanns som 

 bekant en förordning, hvari stadgades, att när en ek afverkades, man var 

 skyldig att uppdraga nya ekar i den gamlas ställe, till antalet olika allt 

 efter jordens oUka natur d. v. s. beroende på om det var kronojord eller 

 skattejord. Då nu eken naturligtvis är i utdöende och väl icke har någon 

 större roll att spela, så kan frågan synas vara af underordnad betydelse. 

 Men det vore väl ändock synd, om våra ekskogar skulle lämnas att alldeles 

 försvinna, och det måste de göra, så snart de icke hafva möjlighet att för- 



