406 BETETS INVERKAN PÄ SKOGSÄTERVÄXTEN. 



yngras på sådan mark, där de böra växa. Därför är det, om man öfver 

 hufvud taget vill bibehålla eken, nödvändigt att den undantagsställning eken 

 genom lagstiftningen intager upphäfves, och att eken såsom skogshushållnings- 

 objekt jämställes med det öfriga skogsförrådet. Det vill säga att man tinge 

 för hvarje period, uttaga ett visst, af tillgången beroende antal ekar, natur- 

 ligtvis med skyldighet att också sörja för återväxten. Men för att kunna få 

 återväxt fordras inskränkning af betesrätten i dessa hagar, och denna inskränk- 

 ning måste ske så, att en del af hagarne under en viss period afstänges från 

 bete, på det att ektelningarne må kunna nå den höjd, att de icke längre 

 skadas eller åtminstone icke fullt fördärfvas af betet. Nu tyckes man be- 

 handla eken mera såsom en kuriositet eller antikvitet. Man har därför vid 

 åtskilliga tillfällen sökt utverka s. k. naturskydd, men ett sådant skydd kan 

 icke vara tillräckligt för ekskogens framtida bestånd utan kan endast tjäna 

 till att för en viss tid bibehålla ett eller annat exemplar. Jag anser således 

 att betet så småningom och fortare, än om förhållandena ändrades i den 

 riktning, jag tycker vore lämpligast, kommer att bidraga till ekens utrotande. 

 Jägmästaren friherre Hermelin: De med Norrlandsförhållandena obekanta 

 torde nog hålla före, att Norrland med sina stora vidder och med sin fåta- 

 liga kreatursbesättning icke skulle så svårt lida af betet, som inledaren om- 

 nämnt. Men jag ber till alla delar få instämma med denne i hvad han yttrade 

 rörande betet i de norrländska skogarna. Därvid torde man dock beträffande 

 frågan om vidtagande af lagstiftningsåtgärder i förevarande afseende böra be- 

 tänka, att det är två olika intressen, som här ligga 'mot hvarandra, nämligen 

 kreatursskötselns och skogsbrukets. Frågan är nu hvilketdera af dessa in- 

 tressen bör stå tillbaka för det andra eller om båda intressena kunna sam- 

 verka. För min del är jag öfvertygad om, att, hvad Norrland beträffar, 

 dessa intressen kunna sammanjämkas och att det ena icke behöfver stå till- 

 baka för det andra. Med kännedom om den låga utveckling, jordbruks- och 

 kreatursskötseln har i Norrland, är det gifvet, att reformer måste vidtagas, 

 för att jordbruket där skall kunna stå i samförstånd, och ej i strid med 

 skogsbruket. En dylik reform torde redan nu så småningom fastän ganska 

 långsamt visa sig däri, att man, åtminsione på en del kustområden och där 

 afsättningsförhållandena för mejeriprodukter äro förmånligare, börjar allt mer 

 ägna sig åt att åtminstone i någon liten mån verkligen sköta beteshagarna. 

 Utan detta kommer naturligtvis skogsväsendet och kreatursskötseln att stöta 

 mot hvarandra. Att, såsom inledaren nämnde, betet gör stor skada på alla 

 de trakter, där man försöker åstadkomma konstlad föryngring på större eller 

 mindre hyggen — detta oaktadt vi hafva en ganska liten kreatursstam — 

 beror, på sätt inledaren framhöll, därpå att kreaturen söka sig till de öppna 

 platserna, dels därför att betet där är bättre, dels ock för att genom där rå- 

 dande drag eller blåst skydda sig mot sina flygande fiender, såsom mygg, 

 knott och annat. Det är för en skogsman, som verkligen vill lägga an på 

 att skaffa föryngring och återväxt på de trakter, som på många ställen be- 

 höft kalafverkas, sorgligt se, att han står totalt utan möjlighet att kunna 

 skydda sig för betesdjuren. Om man också vill inhägna marken och kosta 

 på det dyrbara arbete, som härför erfordras, så hjälper det icke. Det dröjer 

 icke många dagar förrän någon, som har gagn af att få in sina kreatur på 

 detta inhägnade område, bryter loss ett led i gärdesgården, och kreaturen 

 hitta dit, hvarjämte de pigga getterna föga akta på gärdesgård af vanlig stor- 



