DISKUSSION. 407 



lek. Är det fråga om små föryngringstrakter, går det icke gärna för sig att 

 skydda skogsåterväxten genom en särskild väktare, då kostnaden blefve för 

 stor. Gäller det däremot större föryngringstrakter, kan det gä bra att hafva 

 en särskild väktare, och denne väktare torde ju mången gång äfven kunna 

 göra annan nytta. Jag har användt väktaren på det sättet, att han under 

 försommaren fått sysselsätta sig med hjälpsådd. Det finnes alltid en del 

 fläckar, där sådden gått dåligt, så att man där behöfver hjälpså. Pä efter- 

 sommaren, då det är för sent att så, har jag sysselsatt honom med att rensa 

 upp bäckrännilar och försumpade trakter här och där. En dylik väktare 

 kan således göra stor nytta, och man behöfver icke lägga hela kostnaden 

 för en sådan på vallningen. Detta sätt kan dock i allmänhet icke gärna 

 användas annat, än då det är fråga om större föryngringstrakter. 



För att icke upptaga tiden längre med denna för framtida skogsvård 

 så viktiga angelägenhet ber jag endast att helt och hållet få instämma med 

 föredraganden, och vill jag därvid ytterligare betona, hvad han mot slutet 

 nämnde, nämligen den skyldighet, som enligt lag numera åligger hvar och 

 en att sörja för föryngring och återvä.xt på de trakter, som afverkas. För 

 dem, som så göra, erfordras emellertid åtgärder, hvarigenom deras dyrbara 

 arbete må kunna skyddas för beteskreaturen, och det torde ej vara för mycket, 

 att en sådan skogsodlare framställer kraf, att lagbestämmelser gifvas så affat- 

 tade, att han må utan alltför stora uppoftringar kunna få skydd för sitt ar- 

 bete. Skogsvårdsstyrelserna, hvilka det åligger att tillse, att nämnda lag ef- 

 terlefves, kunna knappast ens föreskrifva, att kultur och åtgärder för att skaffa 

 återväxt skola vidtagas, då de veta, att sedan dylika kulturer äro utförda, får 

 markägaren under åratal ikläda sig stora uppoffringar för att skydda sina 

 återväxthyggen. Jag har hört personer i mellersta Norrland skarpt framhålla, 

 att sedan de hafva gjort hvad vederbörande skogsvårdsstyrelse töreskrifvit i 

 afseende på återväxten samt plantorna kommit upp och föryngringen skett, 

 så anse de sig icke behöfva längre utgifva dryga summor att skydda sina 

 skogstrakter för en hop främmande kreatur. De kunna på så sätt få hålla 

 på i åratal. Vi hafva rättighet fordra, säga de, att den myndighet, som be- 

 stämt, att vi skola vidtaga vissa åtgärder i och för återväxt, nämligen den 

 lagstiftande myndigheten, äfven skall sörja för, att vi i nu ifrågavarande af- 

 seende erhålla skydd för hvad vi göra. Man måste ock finna, att det före- 

 ligger fullgiltiga skäl för denna fordran. Det torde nog icke dröja länge, 

 förr än alla de arbeten, som nu år efter år vidtagas uti ifrågavarande hän- 

 seende, skola på många ställen visa sig vara till intet gagn, om icke snarast 

 möjligt skyddsåtgärder i en eller annan form komma att föreskrifvas. 



e. Jägmästaren N. af Zellm: Vi hörde i inledningsföredraget talas om betes- 

 frågan från forstlig synpunkt, men saken bör äfven ses från en annan 

 nämligen från hemmansägarens. Jag vill nu lämna Norrland och mel- 

 lersta Sverige och (ifvergå till södra Sverige, där betydliga kalmarker finnas. 

 Dessa hafva, såsom bekant, tillkommit genom krig, genom oförståndig af- 

 verkning eller genom sköfling. Sköflingen har i de flesta fall skett för betets 

 skull genom svedjning. Att få dessa marker skyddade är af stor betydelse, 

 men det kan icke ske, om icke hemmansägarne få ersättning för den för- 

 lorade betesrätten. Säger man åt dem, att skogen afkastar mera än hvad 

 betet gör, så säga de, att detta icke är riktigt. I vissa delar af Bohus så- 

 som Oroust och Tjörn betas utmarken hela året om. Där bereder således 



