DISKUSSION. 40g 



1903 för icke mindre än 37 millioner kronor. ' i^ af behållningen af vår 

 export utgöras af inkomsten å sådana varor, som räknas till djurprodukter. 

 Det skulle således göra skogshushållningen förhatlig i landet, om man icke 

 försökte medla mellan dessa båda näringar, så att boskapsskötseln kunde 

 existera jämnsides med skogsskötseln. I annat fall tror jag, att skogshushåll- 

 ningen kom me att draga det kortaste strået, då boskapsskötseln står så nära 

 i samband med modernäringen jordbruket och då boskapsskötseln gått framåt, 

 medan jordbruket däremot gått tillbaka. Så t. ex. exporterades på 1870- 

 talet spannmål för 60 miljoner kronor; 1903 för blott 985,760 kr. Det är 

 från jordbruket, som exportinkomsten till en del har öfverflyttats på boskaps- 

 skötseln, hvaraf det således visar sig, att det numera icke är så fördelaktigt 

 som förr att idka jordbruk i landet; boskapsskötseln tyckes ha öfverflyglat det. 

 Jag vill för öfrigt framhålla, att kreaturen nog ofta ganska oberättigadt få 

 skulden för en del misshälligheter i skogarna. En hufvudsak vid skogsskötseln är, 

 att det fmnes ordentliga kronojägare, som kunna utföra skogsodlingsarbetena. 

 De böra hafva särskildt sinne för detta arbete. I annat fall äro de lik- 

 giltiga, sitta på stenar eller gå och spatsera långt från skogsodlingsarbe- 

 tarne, låtande dessa sköta sig bäst de kunna. Så kommer ingen eller dålig 

 återväxt upp, och då säger man, att beteskreaturen varit framme och åstad- 

 kommit förstörelser; det är så bra att ha något att skylla på. Jag har ut- 

 fört skogsodlingar \>å. många tusen tunnland, särskildt på stora ljungmarker i 

 Halland. Kronan köpte här bland andra en stor hed på bortåt 6,000 tnld, 

 Tönnersjöheden, där skogsodling skulle ske. Där betade då medan skogs- 

 odlingen pågick 200 djur, och fortsattes betet i 5 å 6 år utan att någon 

 skada vare sig af tramp eller bete förmärktes å de i ljungen uppkomna 

 plantorna; endast å de i befintliga grässlätter stående plantorna marktes 

 ofog. På ljungmarkerna finnas åtskilliga områden, där snövatten samlar sig 

 och ligger länge kvar, och där ljungen icke kommer upp, men där 

 fram på sommaren gräset frodas, där hålla kreaturen till, men icke på ljun- 

 gen. Jämte dessa gräsfläckar uppsökte de kärr och mosslaggarne, hvarest, 

 såsom vi veta, växer starrarter i ymnighet. I ljungen uppehöllo de sig ej, 

 utan hade blott sina stigar därigenom till betesplatserna i gräsfläckarne och 

 laggarne. Med afseende på mossafdikningsfrågan kan det således vara tu 

 tal om, huruvida icke den bör tagas med försiktighet just med hänsyn till 

 kreatursutfodringen i markerna och därmed sammanhängande ärendet om 

 kreaturens afhållande från skogsodlingsplatserna. Framför allt måste myr- 

 slogarnes afdikning i Norrland äga sina betänkligheter i afseende å boskaps- 

 skötseln. När man utdikar en mosse, dör starren, som är en vattenväxt, 

 bort, och sedan finnes kanske ingenting för kreaturen att få utan måste de 

 gripa till nödfoder af skogsplantor och dylikt. Man måste således noga be- 

 tänka sig i detta afseende. Emellertid visade sig, att å nämnda hed krea- 

 turen förstörde återväxten på gräsfläckarne, hvarför området måste för dem 

 fridlysas vid den tid, då man skulle börja hjälpplantera i skogen. De 

 till ett fyratiotal å heden bosatte arrendatorerna, som da förnekades betes- 

 rätt för sina djur, ställde därvid till ett förfärligt oväsen. De skulle blifva 

 ruinerade, menade de, om de ej finge, som förut, bete för sina fäkreatur i 

 ljungen. Härmed blef emellertid icke så farligt, arrendatorerna började tjudra 

 sina kreatur |)å inägoområdena och funno därvid att djuren lämnade mera 

 mjölk, ty de gingo nvi icke af sig så mycket mjölk som annars, när de 



