4IO BETETS INVERKAN PÄ SKOGSATER VÄXTEN. 



drogo i väg långa stycken i ljungmarkerna och vidare medförde det den 

 fördelen, att de hade kreatursspillningen pä sina ägor. Efter att till en bör- 

 jan hafva gjort ett förfärligt oväsen till följd af inskränkningen i betet, så 

 sade de sedermera: nu hafva vi det riktigt bra. Kunde man således förmå 

 skogsbon att under den tid skogen behöfver skydd, tjudra sina kreatur i 

 hemägorna, så skulle det vara till gagn för skogshushållningen. Sedan sko- 

 gen uppväxt, kunna de ju åter visas dit. Ett inskränkt antal bör dock, om 

 god tillgång till starrkärr, gräsvuxna bäckdrag och vägar finnas, kunna till- 

 låtas beta äfven under skogsodlingstiden. Håller man ej styft på att få gräs- 

 fläckarna skogbeväxta kunna större antal kreatur beta, detta å ljungmark. På 

 skogar med öppnade trakthyggen ställer sig saken något annorlunda; där 

 måste hägnad tillgripas. 



Doktor Keiiipe: Jag vill påpeka, att det är i den norrländska jordbruk- 

 arens eget intresse att skaffa sig beteshagar i stället för att släppa krea- 

 turen på skogsmarken. Jordbrukaren erhåller härigenom bättre afkastning 

 af djuren, än om dessa skola färdas långa vägar för att skaffa sig föda, och 

 det är icke svårt för den norrländske jordbrukaren att få goda beteshagar. 

 Han har i allmänhet mycken jord, och har han icke lämplig betesmark i 

 närheten af hemmet, så kan han i alla fall inhägna en del af sin utslåtter. 

 Det finnes i Norrland, åtminstone i dess skogsbygder, få hemman, som icke 

 hafva utslåtter, och dessa utgöras såsom herr HoUgren anmärkte, af starr- 

 ängar. Dessa starrängar bruka nu afmejas, och fodret hemköras, men fodret 

 är dåligt och vägen lång. Det vore därför bättre att inhägna dessa starr- 

 ängar och skicka kreaturen dit. 



Här gäller frågan ytterst: är man skyldig att på egen mark tåla intrång 

 af främmande kreatur? Finnes gemensam betesrätt, så måste man tåla detta 

 intrång. Men när så icke är förhållandet, borde man kunna freda sig i detta 

 hänseende. Flera talare hafva emellertid redan påpekat omöjligheten häraf 

 med den nuvarande lagstiftningen. I hvarje fall kan man ej genom stängsel 

 freda sig mot getter. Inledaren nämnde, att kor icke äro farliga, men er- 

 farenheten gifver vid handen, att äfven dessa afbeta ett- å tvååriga plantor 

 tillsammans med gräset. Det kan icke nekas till, att för den som lägger an 

 på en intensiv skogsskötsel, det är en stor brist i lagstiftningen, att man icke 

 kan få något som helst skydd för intrång af andras kreatur. Jag tror för 

 min del, att det blott finnes ett sätt, på hvilket man kan erhålla dylikt skydd, 

 nämligen genom att erhålla ett förbud mot bete på annans mark. Kunde 

 man få ett dylikt förbud med rättighet för jordägaren att upptaga andras 

 kreatur, så snart de komma in på hans mark, och bötesstraff därjämte blefve 

 åsätt, så tror jag, att det skulle lända jordbruket i Norrland icke till men 

 utan till gagn, ty i och med det att de norrländska jordbrukarne fingo be- 

 teshagar, skulle de äfven erhålla större afkastning af kreaturen än för när- 

 varande. 



Öfverjägmästaren Baer: Det är helt naturligt, att betningen skadar skogen 

 och skogsåterväxten, och det skulle vara idealet att helt och hållet slippa 

 ifrån betningen, men det lär nog icke kunna gå för sig, utan vi måste fort- 

 farande räkna med att hafva beteskreatur på våra skogar. Under sådana 

 förhållanden hafva vi endast att anstränga oss för att se till, att .skadan af 

 betningen blir så liten som möjligt — jag talar nu endast om skogarna i 

 södra delen af landet — och därvidlag kan man äfven göra ganska myc- 



