412 BETETS INVERKAN PÄ SKOGSÄTERVÄXTEN. 



hvarest jag tjänstgjorde under lång tid. Sedermera blef jag förflyttad till 

 Norrland, men har nu därifrån återkommit till nämnda län efter en bortovaro 

 af omkring 14 år. Jag undersökte då dessa hagmarker och trodde, att för- 

 bättring möjligen blifvit gjord med afseende på dem, men enligt min tanke 

 hade det skett idel försämringar. Detta måste gifvetvis tillskrifvas den fria 

 betesrätten. I samma mån, som vi söka bevara en hel del ädla löfträd, 

 som hos oss blifvit inhemska, framför allt eken, detta fordom heliga träd, 

 äfvensom andra löfträd, och i samma mån vi ämna försöksvis odla mera 

 exotiska trädslag, särskildt ett eller annat ädelt barrträd, som säkerligen har 

 bättre växtmark i hagmarken på grund af hagmarkens lämpligare jordmån, 

 med ett ord, i samma mån vi ägna vidare uppmärksamhet åt de s. k. ädla 

 löfträden och söka gruppvis inplantera ädla exotiska barrträd, försöksvis eller 

 för ekonomiskt ändamål, så anser jag det vara absolut nödvändigt, att en 

 revidering af gällande stängselförordning vidtages äfvensom att en lag angå- 

 ende' inskränkning af den fria betesrätten med det allra snaraste kommer 

 till stånd. 



Jägmästaieii friherre Hervielin : Jag anhåller få påpeka, att det med afse- 

 ende på denna fråga råder stor åtskillnad mellan Norrland, å ena, samt mel- 

 lersta och södra delarna af landet, å andra sidan. Hvad betesfrågan i Norr- 

 land angår, så är det betet på den egentUga skogsmarken, som vi norrlän- 

 ningar äro mest rädda för, men icke för betet på annat slag af mark. Så- 

 som flera af de talare, hvilka förut yttrat sig, framhållit, är det i södra 

 Sverige mera fråga om den egentliga betesmarken, således att på bättre sätt 

 sköta detta slags mark. Därvidlag är det dock endast fråga om sådan mark, 

 där ingen annan än ägaren får släppa in sina djur. Det är endast mina egna 

 djur, som få gå på bete i mina beteshagar och därvid således endast fråga 

 om den skada, som göres af dessa. Men i Norrland äro de stora skogs- 

 markerna gemensamt bete. Där finnas skogar, omfattande flera tusen hektar, 

 och om jag är ägare af liten bråkdel af denna skog samt därå händelsevis 

 för skogens skötsel är nödsakad företaga kulturåtgärder, så kan hända, att dit 

 komma flera hundra djur, tillhörande mina grannar, utan att jag kan göra 

 det minsta för att hindra detta. Öfverallt i Norrland ser man stora kala 

 ytor, som uppkommit genom skogsbrand för 15 å 20 år sedan. Dessa hyg- 

 gen kunna hafva varit besådda några år efter branden — jag vet flera hyg- 

 gen, som blifvit så behandlade — och plantorna kunna äfvenledes komma 

 upp mycket vackert, men efter några år äro de borta hvarenda en eller 

 ock toppbitna och förstörda. Det är dessa stora hyggen, som djuren upp- 

 söka, och på dem förstöra de allting eller ock fördröja de återväxten flera 

 I o-tal år. 



Jag vill påpeka, att på kronans marker i Norrland upplåtes mulbetes- 

 rätten till hugade arrendatorer, och i kontraktet tillerkännes arrendatorn rätt 

 att låta sina djur beta på kronans mark mot visst årligt arrende, dock in- 

 tages i kontraktet alltid den bestämmelsen, att betesrätten icke gäller får eller 

 getter. Arrendatorn släpper så in sina djur, som beta, dock icke får och 

 getter, men hvad gör det; det kommer i dess ställe hundratals får och getter 

 från grannarna. Det är ingen reson i detta. Den som betalar arrende, får ej 

 beta med visst slag af djur, men hvilken annan som helst, som bor inom 

 närmaste milen, har fritt bete, om det så vore för hundratals getter och mer 

 till, och hafva dessa rätt att opåtaldt frossa på dyrbara planteringar. Straxt 



