DISKUSSION'. 413 



innan jag reste hit till Stockholm, fick jag bref från en dylik arrendator. 

 Han skref, att han betalte betet och myrslåttern med 70 kronor om året, 

 men att på betesmarken inkomme flera hundra djur, tillhörande grannarna, 

 såväl får och getter som äfven kor och hästar i långa rader. Hans bete 

 förstördes och de likaledes arrenderade slåttermyrarna inkräktades af de främ- 

 mande djuren. Han undrade hvad han kunde göra. Det finnes emellertid 

 ingenting att göra. Han kan försöka att hålla djuren borta, om han vill, 

 men torde det icke lyckas. Det är sålunda, som herrarne finna, en nöd- 

 vändighet i fråga om Norrland att få skydd i detta afseende. 



Att, såsom doktor Kempe nyss föreslog, söka få en lagstiftning, som 

 förbjöde allt bete å annans mark, har jag litet svårt att gå med på, därför 

 att jag tror, att vår kreatursskötsel då skulle väl mycket hämmas på vissa 

 orter. Ty, såsom herrarne veta, finnes det på flera ställen skiftad mark 

 med långa smala skiften, hela milen långa men blott c;a 100 meter och t. o. m. 

 än mindre tvärs öfver. Under sådana förhållanden är det svårt för en val- 

 lare att, äfven om han är aldrig så omsorgsfull, hindra djuren att öfverskrida 

 detta långa smala skifte; att hägna skiftet blir för dyrbart och, såsom herr 

 Kempe sade, icke effektivt, ty hägnaden skulle måhända snart brytas ned. 

 Jag tror, att vi böra hålla oss till den lagstiftning i ämnet, som den senaste 

 Kungl. skogskommittén föreslog och hvilken inledaren omnämnde, nämligen 

 en lagstiftning, som förbjöde bete å mark, där skogsodling ägt rum eller 

 som i öfrigt är föremål för vare sig naturlig eller konstlad föryngring. 

 Jag tänker mig, att det skulle kunna göras fullt effektivt, om man utmärkte 

 dessa föryngringsområden på särskildt sätt t. ex. med pålar, målade med 

 hvit färg, och någon viss bestämd synenämnd besiktigade området och gåfve 

 intyg om dess behof af fridlysning, hvarefter ägaren hade att anmäla förhål- 

 landet för konungens befallningshafvande, som utfärdade kungörelse, att plat- 

 sen i fråga vore föremål för föryngring. Detta synes mig vore det lyckligaste 

 sättet att skydda vår skogskultur pä sådan mark, som för öfrigt är föremål 

 för gemensamt bete på den grund, att den icke är inhägnad. 



Docrnleti Grönberg: I sammanhang med denna fråga vill jag fästa upp- 

 märksamheten på ett förhållande, som är omnämndt i den utländska littera- 

 turen — jag har särskildt funnit det berördt i den tyska litteraturen — men 

 hvilket jag tror i allmänhet icke vara tillräckligt uppmärksammadt hos oss, 

 nämligen att icke alla individer af ett visst kreatiirsslag förhålla sig lika just 

 i fråga om skadligheten vid betning. Såsom inledaren påpekade, äro hästar 

 och nötkreatur de minst skadliga djuren, i jämförelse särskildt med får och 

 getter. Men alla individer af ett visst djurslag förhålla sig som sagdt icke 

 lika, utan bland dem kunna uppträda rena specialister på vissa trädslag eller 

 plantor, individer, som blifva alldeles ovanligt skadliga för återväxten. Därför 

 framhålles ofta i den tyska litteraturen, att man bör valla djuren, åtminstone 

 de första dagarna man släpper ut dem. Då kan man iakttaga, om det fin- 

 nes några djur, som äro särskildt okynniga, och om möjligt bör man då, 

 om man är rädd om skogsåterväxten, aflägsna dessa djur. Det kan hända, 

 att den skada, som åstadkonimes, anställes af ett fåtal individer. 



Vidare ])åpekade inledaren, att man icke torde böra lata djuren beta 

 så tidigt på våren, att gräsväxten och örtvegetationen icke kunde länma till- 

 räckligt med näring, utan genom bristen på näring djuren frestades att an- 

 gripa plantorna. Detta är visserligen sant, men man kan också tillägga, att 



