4l6 L. J. HALLGRKN. 



En ganska viktig § i jaktstadgan har dock erhållit en förändrad, 

 och enligt allmänna åsikten inom jägarkretsar, betydligt bättre lydelse 

 än den ursprungliga. Jag afser härmed den yre §, innehållande bestäm- 

 melser om förföljelserätten, hvilken § jag tagit mig friheten föreslå till 

 diskussionsämne. 



Första momentet i denna § lydde, enligt 1864 års stadga, sålunda: 

 »Drifver någon upp djur å egen mark eller der han eger lof att jaga, 

 hafve rätt att jagten in pä annans egor fullfölja, om djuret förut är så- 

 radt; så ock att behålla detsamma om det der fälles.» Denna § medgaf 

 sålunda faktiskt jakt å annans mark å såradi villebråd och gaf, på grund 

 af de många och .stora missbruk, som däraf föranleddes, anledning till högst 

 befogade anmärkningar. Jakträttsinnehafvaren kunde, praktiskt sedt, svår- 

 ligen hindra obehörigt idkande af jakt å sina marker, då det alltid kunde 

 förebäras att den afsåge å loflig mark såradt vildt. Visserligen ålåg be- 

 visningsskyldigheten därom den, som uppgifvit sig hafva sårat villebrä- 

 det, men tjufskytten hade ofta ej svårt att — ej sällan på grund af dels 

 domstolens, dels mälsägarens obekantskap med jaktförhållanden och ut- 

 öfning af jakt — prestera af den förre godkänd dylik bevisning. L 

 detta sammanhang tillåter jag mig meddela ett par historietter: 



1:0. Tiden för älgjakten nalkas. Tjufskytten, af skadan vis, har rangerat sig 

 på bättre sätt än förra gången, då han blef fast. Han har noga utforskat elg- 

 ståndet inpå den hans ägor närbelägna possessionens skog. I arla morgon- 

 stund är han beredd. På den lilla teg, han besitter eller där han äger rätt 

 att jaga, lossar han ett par skott, tillkallar ett par grannar, visar dem litet 

 blod och på en gärdesgård e. d. i närheten (rågången) elghår, som han tagit af 

 någon gammal hud. Han har således vittnen på att ha sårat en elg på egen 

 mark och så bär det af till elgståndet, där han lyckas fälla ett djur. Är 

 första skottet dödande, offrar han ett till, hvaraf det ena då skall vara det som 

 sårade elgen. Stämd har han att åberopa vittnen på förhållanden, som tagas 

 för godt, och han går fri och är ägare af elgen. Någon fråga till vittnena 

 om det var af den /äld<i elgen håren och blodet härledde kommer aldrig i 

 fråga. 



2:0. Elgmålet i Ockelbo. Trenne skyttar voro instämda till Gestrik- 

 lands västra tingslag att stånda ansvar för det de å Ockelbo bruks mark 

 skjutit en elg. De nekade och påstodo sig hafva skjutit elgen ifråga å lag- 

 lig mark inom Hälsingland, en mil aflägset från den plats å brukets mark, 

 där de anträffades af tvenne brukets skogvaktare och dit de föregåfvo sig 

 buril huden och köttet af elgen. 



Men nu ville det sig ej bättre än att vittnena intygade, att de på plat- 

 sen ifråga påträffat äfven »hullstaden» (innanmätet) af elgen, hvilken viktiga 

 omständighet dock ej var till protokollet antecknad ej heller af domare eller 

 kärandens jniidnka ombud beaktad. Vid tinget närvarande vände jag mig 

 till kärandeombudet och hemställde, att han ville till svarandena få framställd 

 frågan, huruvida de burit äfven »hullstaden» den långa vägen. Denna fråga 



