41 8 JAKTSTADGANS "] :Z §. 



II. 



Diskussion. 



Jägmästaren Sy/van: Jag vill endast yttra några ord angående ifråga- 

 varande paragraf i jaktstadgan, hvilken nog kunde behöfva något förtydligas. 

 Frågan sönderfaller i två särskilda afdelningar, nämligen dels huruvida jord- 

 ägarens rätt till det jaktbara vilda å egen mark skall behöfva ytterligare 

 skyddas emot obehörigt kringgående, därigenom att skytten förebär och slyiker 

 att han sårat villebrådet å tilläten jaktmark, så svårt att det snart faller, 

 kanske blott några få meter från rågången. Vid sådant förhållande bör väl 

 i all rimlighets namn och till förekommande af onödigt lidande för djuret 

 skytten också ha rätt att gå in på eljest otillåten jaktmark och gifva djuret 

 nådeskottet samt bemäktiga sig detsamma. Detta med afseende på elg eller 

 storvildt. 



Beträffande djur, tillhörande den lilla jakten, så anse många jägare att 

 skytten ej ens får tillåta .sin jakthund att gå in på annans mark och apjior- 

 tera en skadskjuten hare med dinglande ben eller en vingskjuten rapphöna, 

 som en hvar sakkunnig vet ej är så lätt att få reda på utan hjälp af dres- 

 serad hund. I humanitärt och djurskyddsvänligt intresse torde således en 

 förklaring behöfvas öfver hur långt förföljningsrätten får utsträckas. Djur- 

 skyddssaken har ju redan i vårt land vunnit ett ganska stort intresse bland 

 bildadt folk, många donationer ha sålunda gifvits till motverkande af onö- 

 digt djurplågeri och förslag ha framkommit om djurskyddets utsträckning 

 äfven till de s. k. vilda djuren. Vi kunna således vara inledaren tacksamma 

 för att han väckt denna fråga på tal och frän jägarens synpunkt kan äfven 

 en utredning af densamma vara nyttig, på det han ej måtte fortfarande få 

 anseende af att vara råare och mindre human än andra samhällsmedlemmar. 



Docenten Grönberg: Om den föregående talarens inlägg skulle afse att 

 innebära, att den gamla lydelsen af paragrafen i fråga om förföljelserätten 

 vore att föredraga framför den nuvarande, så skall jag be att få uttala en 

 alldeles motsatt uppfattning. Ty först och främst, såsom inledaren påpekat, 

 har det gifvit upphof till så mycket missbruk, att denna paragraf allt för 

 litet skyddar markägarens rätt; och vidare kommer nog ett annat missför- 

 hållande att insmyga sig. Det är icke något tvifvel om, att denna gamla 

 lydelse delvis åtminstone varit förestafvad af humanitetsskäl, äfven om också 

 andra synpunkter kommit med, såsom att ett såradt villebråd vore att be- 

 trakta såsom deiis egendom, som sårat detsamma, till följd hvaraf han hade 

 rätt att fullfölja jakten. Men utgår man hufvudsakligen från humanitära skäl, 

 må erinras om, att stadgan nog i praktiken verkar i motsatt riktning. Det 

 gäller nämligen framför allt för den som har små marker, att om möjligt 

 kunna slänga ett skott efter ett djur. Lyckas han blott såra det, kan han 

 sedan med godt samvete och med lagen på sin sida fortsätta förföljandet, 

 om det så gällde genom flera socknar. Lagen kommer därför, i stället för 

 att verka i human anda, att verka alldeles motsatt genom att djur skadskjutas, 

 som det sedermera vållar stora svårigheter att få fatt i. 



