450 JOHAN OLOF AF ZELLEN. 



gar för skogarnes bestånd. Men sedan han längre fram blifvit öfver- 

 tygad om skogslagars nödvändighet, verkade han under de sista åren 

 af sin lefnad energiskt för kännedomen om de nya skogslagarne och 

 deras rätta tolkande. En förbättring af dessa lagar sysselsatte också 

 alltjämt hans lifliga sinne och ännu 2 dagar före sin död — under ar- 

 betet med ny upplaga af sin bok: »Vård af enskildes skogar» — umgicks 

 han med förslag till större enhet i skogsvårdsstyrelsernas verksamhet. 



I visst fall delade af Zellén med flera af sina samtida den svaghe- 

 ten att allt för mycket beundra den tyska skogsskötseln och sätta den 

 till ett föredöme för svensk skogsvård. Som ett utslag härför torde 

 hans alltför starka fasthållande vid likformig årlig afkastning från kro- 

 noparkerna få anses. Härigenom gaf han i någon mån anledning till 

 det vanliga klandret mot statens skogsskötsel, att den låter den gamla 

 skogen stå och ruttna ned. Sedan han dock insett hvilka vådor ett 

 sådant system befaras ha medfört för återväxtförhållanden i Norrland, 

 tog han afstånd från denna ståndpunkt i sitt sista stora arbete »Om 

 våra skogars bättre vård och högre atkastning». I detta arbete har han 

 vidare framlagt ett helt program för en intensivare skogsskötsel inom 

 landet, genomandadt af hans tro på våra skogars stora framtid och hans 

 öfvertygelse, att deras afkastningsförmåga skall kunna uppbringas, ge- 

 nom en intensiv vård och kraftiga föryngringsåtgärder, äfven på konst- 

 lad väg. Under hela sitt lif var det också framför allt skogskulturen 

 han sökte befrämja och utveckla, och intet ämne älskade han så att i 

 skrift behandla som just skogsplantering. Han var dock härvidlag som 

 i så mycket annat långt ifrån ensidig, äfven om hans yttranden någon 

 gång misstydts i den riktningen. Han var nämligen allt för praktisk 

 för att icke inse behofvet af tillräcklig rörlighet, lämpad efter olika lokala 

 förhållanden, i skogshushållningen. Denna rörlighet ville han främst 

 söka frammana genom en väl utbildad och på initiativ rik skogsperso- 

 nal. Säkerligen torde också ingen skogsman i vårt land förstått att 

 såsom han väcka hos kamrater och underordnade intresse för skogsvär- 

 den. Häruti verkade han icke blott genom sina skrifter och muntliga 

 föredrag utan fast mer genom samtal och personlig beröring med kåren. 

 Hans arbetsrum i Domänst\'relsen var också nästan dagligen besökt af 

 resande skogsmän, som önskade hans råd, och hvarje sådant besök var 

 honom alltid kärt. Han underlät då ej häller att komma med nya idéer 

 och förslag, som han förordade till pröfning i praktiken. Det torde så- 

 lunda ej vara oriktigt att påstå, att det just var under sådana besök 

 han uppeldade skogsmännen till att beträda nya vägar och intensivt 

 verkade för höjandet af intresset hos sina underordnade för det kall, 

 hvaråt de ägnat sig. Särskildt var han uppmuntrande och stödjande 



