476 H. HESSELMAN. G. SCHOTTE. 



I de skogfattiga trakterna i västra Sverige utgöras alla hägnader 

 af stenmurar. När en mindre ljungbrand uppstått, sker dess släckning 

 lättare vid en stenmur, och härigenom komma stenmurarne att ofta ut- 

 göra beståndsgränsen mellan skog och hed eller mellan olika ljungheds- 

 typer d. v. s. olika gamla ljungbränningar. Af samma orsak bli hem- 

 mansgränserna beståndsgränser, om de varit hägnade. Ibland finner man 

 äfven ohägnade hemmans- och sockengränser skilja olika bestånds- eller 

 marktyper, i hvilket fall man torde kunna få antaga, att en skogs- eller 

 ljungelds släckande bedrifvits intensivast vid by- eller sockengränsen. 



Af färska ljungbränningar ännu i dag ser man också detta förhål- 

 lande och hör ofta talas om, huru kraftiga åtgärder den eller den sock- 

 nens manskap vidtagit för att ej släppa in elden på sin sockens område. 



Granens spridningshastighet och forna utbredning i norra Skåne. 



Frånsedt skogseldarnes och Ijungbränningarnes starka inflytande på 

 granens västgräns har af den föregående framställningen tydligt fram- 

 gått att granen är under nuvarande förhållanden ett mycket starkt och 

 vandringskraftigt träd, som med framgång kan intränga i de flesta växt- 

 samhällen, som förekomma utmed grangränsen. Härvidlag må emeller- 

 tid tagas i beaktande att en stor del af de förändringar, som kulturen 

 förorsakar, i synnerhet i de af ädla löfträd bildade växtsamhällena, i 

 hög grad gynna granens inträngande. De ekskogar eller löfängar, som 

 inom denna del af Sverige fått förblifva någorlunda orörda af kulturen, 

 af betning, röjning eller slåtter torde också vara lätt räknade. De mot 

 granens invandring mest motståndskraftiga växtsamhällena äro å ena 

 sidan ljunghedarne, å den andra bokskogarne. Men hvarken det ena 

 eller det andra vä.xtsamhället erbjuda sådana betingelser, att det är 

 helt och hållet omöjligt för granen att intränga. Emellertid ha de säker- 

 ligen hejdat granen i dess utbredning och särskildt torde detta gälla 

 ljunghedarne, där de unga framryckande granarne mången gång förstörts 

 af eld eller betning. Exempel finnas ock på, såsom förut nämnts, att 

 granen pä det sättet gått tillbaka i sin utbredning. Emellertid befinner 

 sig granen på det hela taget i en afgjord framåtryckning utmed sin syd- 

 västgräns. Utanför det område där granen förekommer mera allmänt 

 såsom skogbildande träd finnes ett bälte på ett par mils bredd, där 

 den uppträder såsom enstaka träd eller såsom smärre bestånd af huf- 

 vudsakligen yngre eller medelålders (90 — 100 år) träd. En god bild af 

 granens sätt att sprida sig erhåller man vid en färd frän Markaryds 

 kyrka i Småland utmed Lagan till framemot gränsen till Halland och 

 Skåne. Närmast Markaryd förekommer äldre, synnerligen vacker gran 

 i blandning med tall. Blandskogen torde bestå af ungefär lika mycket 



